Évgyűrűk Második kötet

Demeter Attila

ÉVGYŰRŰK

Romantikus, erotikus regény

Felnőtt tartalom (18+)

Demeter Attila

Köszönettel tartozom

Bogdán Laurának

a szerkesztésben nyújtott hatalmas segítségéért!

Budapest 2025

ISBN: 978-615-82878-1-4

MINDEN JOG FENNTARTVA!

MÁSODIK KÖTET

HÁZ A LOMB UTCÁBAN

I.

Mint a felnőttek

1. München

Pénteken hiába hívták Bandit a narkósbrigád vezérét, nem adott feladatot a hétvégére. Azt mondta, majd talán a következő héten. Szerdára tűzte ki a telefonhívás időpontját, Zsoltnak kellett újra jelentkeznie.

– Elfogyhatott az anyag, és még úton van az újabb szállítmány – morfondírozott Kovalcsik százados.

Igaza lehetett, mert még egy további hetet kihagytak a nepperek ellátásában, mire egy másik hét elmúltával, szerdán, megkapták az eligazítást. Pénteken este átveszik az anyagot, és szombaton, reggel, irány Németország.

Kovalcsik azonnal lázas szervezkedésbe kezdett. Ismét értesítette az Interpolt, aztán felvette a kapcsolatot a németekkel meg az osztrákokkal. Azt még egyelőre homály fedte, melyik város az úti cél, ezt az adatot péntek este adják meg a németeknek, miután a maffiózók elárulják gondosan titkolt szándékukat. A baráti szervezetek összekötői kicsit morogtak, de tudomásul vették, nem a magyar szerveken múlik a pontatlanság, ez a bűnözők óvatoskodása, és nem okoz végtelenül nagy gondot.

A két, fiatal rádiós most sem tudta, kik biztosítják őket a zavartalan akció lebonyolítása érdekében, útközben és a csomag kézbesítésekor. A százados sejttette velük, nagyjából ugyanazok lesznek őrzőik, akik a linzi úton óvtak őket. A németek persze új embereket delegálnak a csapatba, ez természetes.

Szüleik már kezdtek hozzászokni ehhez a szolgálathoz, a hétvégi autókirándulásokhoz, de a németországi túra nem lelkesítette őket. Bár néhány napja tavasziasra váltott az időjárás, az Alpok vidékén bármikor síkossá válhattak az utak, és még mindig kevésnek tartották a rutinjukat ahhoz, hogy nyugodtan elengedjék őket a sok száz kilométeres útra. Mégis belátták, nem hagyhatják félbe a vállalt feladatot, így ismét összekészítettek minden szükséges úti holmit a kényelmes túrához. Mivel Linznél jóval nagyobb távolságra készültek, egy kisebb hadseregnek való szendvicset kaptak és teát is több literrel. Nem hiányzott az útravalóból a gyors energia utánpótlást nyújtó csoki, keksz meg aprósütemény.

A Linzbe tett látogatás óta megtett több hazai út, amelyek ideje alatt néhány száz kilométernyi tapasztalatot elsajátítottak, csökkentette az aggodalmakat, a szülők belenyugvással gondoltak a hosszú autóvezetés megpróbáltatásaira. Még a csaknem kétszer akkora távolság sem zaklatta a felnőtteket túlságosan.

A kábítószerrel ügyködő maffia egy München előtti falut, Rothensteint jelölte ki a találkozóra. Valószínű, hogy az átvevők nem kockáztatták meg a szembenézést München rendőrségével, ezért aztán a falu előtti autópálya kijáratok egyikénél kerestek egy elhagyatott helyet.

– Ez picinyke falu München előtt tízpercnyi autózásra, a németek tudnak rólatok, és vigyáznak rátok – nyugtatta meg a százados a fiatalokat, és helyesen gondolkodott.

A gyár a falu szélén kívül, egy kisebb erdőben épült, a randevút a gyárkapu előtti parkolóba beszélték meg. Szombat esténként általában állnak az üzemek, és üresek a parkolóik. Még az is kérdéses, portaszolgálat van-e ilyenkor? Nagy nyüzsgésre nem számíthattak, így a személyes biztonságuk az eddigiekhez képest, enyhén bizonytalanabbnak tűnt. Pesten, a Nagykörúton vagy Linzben a benzinkútnál sokkal több ember jár, mint egy falusi gyárkapu környékén a hétvégi munkaszünet alatt. Csakhogy a kiserdő a rendőröknek nagyszerű búvóhelyeket kínál.

Este hatra kellett odaérkezniük, és utána, a biztonsági időpontokat figyelembe véve még este tízig maradt idejük az áru átadására. A nyolc-kilencszáz kilométeres út hossza miatt az első alkalomnál korábban indultak.

Éppen pirkadt, amikor Zsolt érkezését jelezve, barátnője háza előtt felvillantotta a fényszórót. Várt pár percet, és nyílt a kapu.

A lágy tavaszi szellő kacéran fellebbentette Zsófi térdéről harangszoknyáját, és befújt nyitott kardigánja alá is. A fiú örült, hogy a tavaszi időjárás végre nem kényszerít rá jó formájú lábait elrejtő nadrágot, és nyugodtan gyönyörködhet szép alakjában. Kabátját a karján hozta, mert a tíz fok körüli enyhe hajnalon nem kívánkozott rá arra a pár másodpercre, amíg a háztól a kocsiig ér.

A nap még éppen csak rózsaszínre festette az égalját Keleten. A gyenge légmozgással friss földszag érkezett a kertekből, ahol a nemrég ásott ágyásokban szunnyadoztak a virághagymák és a korai zöldségek magvai. Az énekesmadarak vidáman csiviteltek, számukra már megkezdődött a fészekrakás ideje.

A fiú kiugrott a helyéről, átvette Zsófi felöltőjét, szépen összehajtogatta és betette a csomagtérbe. Megölelte a lányt, és a kötött ruhán keresztül kapott egy kis meleget a magával hozott szobai hőmérsékletből, ágyának langyosságából. Az estére gondolt, amikor végre, újra, közvetlen közelről érezheti a közös takaró melegét. Több mint egy hónapja annak, hogy először együtt élvezték az ágyba bujás örömeit, és azóta alig találtak alkalmat a mindent magába fogadó szerelmeskedésre. Nagyon elfoglalta őket a tanulás, az iskolarádió, és a délutánonként elröppenő félórákat, alkalmatlannak találták a nyugalmas szerelmeskedésre.

Gyakran megölelték, elhalmozták csókjaikkal egymást, bebújtak a ruha alá, örömet szereztek egymásnak kézzel, szájjal, ahogy lehet, de a kapkodó szeretkezéshez nem sok kedvet éreztek. Kétszer volt rá lehetőségük, hogy nyugodtan együtt tölthessenek két órát, és akkor éltek az alkalommal, de az egyéb napok bizonytalan hosszúságú félóráit, mással töltötték.

A szélvédő párásodása miatt Zsolt letekert ablakkal autózott idáig, hozzászokott a menetszélhez. Zsófi megborzongott a hajnali szellőtől, gyorsan beült a kocsiba. A bemelegedett motor hamar helyreállította a belső klímaviszonyokat, és vékonyabb ruháikban sem fáztak.

Az Eörs Vezér téren látták meg a visszapillantóban a nap fényes korongjának a szélét, amint kitekint a hátuk mögött, a vasút hídja alatt, a néptelen útra.

Zsolt sokkal nyugodtabban fogta a volánt, mint első kalandjuk alkalmával Linz felé menet. Már némileg otthonosan mozogtak az utcákon, az útkereszteződésekben könnyedén megtalálták a megfelelő sávot, játszva betartották a követési távolságot, és nyugodtabban beszélgettek vezetés közben.

– Kíváncsi vagyok, meddig tart még kalandozásunk a rendőrökkel karöltve.

Zsófi a válasz előtt megigazította haját, aztán a kesztyűtartóban vacakolt. Kivette útleveleiket meg a többi okmányt, hogy meggyőződhessen róla, legalább emiatt nem lesz problémájuk útközben.

– Nincs kifogásom a mások által fizetett kirándulások ellen, de szeretnék már túl lenni rajta.

– Nyugtalanná tesz a bűnözőkkel fenntartott kapcsolat?

– Az tesz nyugtalanná, hogy miközben a rendőrség a nagy fogás előkészítésén fáradozik, addig mi szépen hordjuk a drogot szerte az országba meg most már Európába. Hozzánk hasonló fiatalok százait teszi tönkre ez a szemét. Pillanatnyilag a jó ügy érdekében hintjük ezt a mocskot, de a közvetítésünkkel mégis embereket mérgezünk.

– Sajnos igazad van, de gondolj arra, hogy ha idejekorán rácsapják a kaptárajtót a gazfickókra, akkor hamar átveszi a helyüket valaki. Ha végül a banda sokkal több tagját kapják el, jóval nehezebb dolga lesz a gengsztereknek a láncolat újraszervezésével.

– Ezt tudom! Ezért vállalom, hogy elvégezzük a feladatból ránk háruló részt. Attól, hogy tisztában vagyok a tényekkel, nem lesz jobb a lelkiismeretem, amikor hallom a rádióban, vagy olvasom az újságban, hol, hány fiatalt tesz tönkre a drog.

Az Erzsébet-hídon haladtak, alant a kelő nap fényének kis tükröződései, szerteguruló aranypénzekhez hasonlítottak a csendesen hullámzó folyón. Szinte egyedül gurultak az úton.

– Én sem szívesen csinálom – mondta Zsolt –, de valld be, tetszik a kémtörténet főhőseként megtéveszteni a banditákat. Olyan kalandban veszünk részt a jó oldalon, amelyért sokan irigyelnének bennünket, ha tudnák, mit teszünk hétvégeken.

– Izgalmas meg minden, és tudom, ha nem mi szállítanánk szét a drogot, elvinné másvalaki, és ráadásul futni hagyná a bandát. Ez így együtt elfogadhatóvá teszi számomra, amit teszünk, mégsem feledkezhetek meg arról, hogy részt veszünk mások tragédiájában. Lemondanék a kalandjainkról, ha kevesebb áldozata lenne a narkónak. Megtalálnánk az örömöket ezek nélkül a kétes érétkű cselekedetek nélkül – megfogta a fiú kezét a volánon, és megszorította. Zsolt a jobb kezével elengedte a kormányt, és ő is megszorította a lány ujjait.

Már kiértek a felüljáró nagy ívű kanyarjából, lényegében egyenes út nyújtózott előttük Budaörs felé. Zsolt a volánt balkézzel fogva könnyedén vezetett.

– Tudod mi lesz majd életünk nagy kalandja? – kérdezte.

– Mire gondolsz?

– Pár év múlva gyerekeket csinálunk. Nem egyet, hanem kettőt, hármat, és felneveljük őket úgy, hogy rendes emberek legyenek.

Zsófi elengedte barátja kezét, és megsimogatta az arcát.

– Ezt szeretnéd? – elfogódottság tükröződött a hangjában.

– Azt akarom, hogy te légy a gyerekeim anyja! Meg azt, hogy együtt neveljük fel őket, és a nagyszüleik ugyanazt a szeretetet árasszák feléjük, mint most felénk.

– Vigyázz! – mondta úgy, hogy a fiú tréfának vehette volna. – Számon kérem rajtad.

Nem vette tréfának, mert ezzel nem viccelne.

Gond nélkül falták az utat a kis Suzuki Swifttel. Reggel nyolc előtt Győrnél jártak, és néhány perc alatt átsuhantunk az ébredő városon. Először a Rába parti megyeszékhely után álltak meg pihenni.

Egy büfénél parkoltak le, és megreggeliztek. Spóroltak a saját szendvicseikkel, és különben is friss ételre vágytak. Vettek egy-egy hatalmas melegszendvicset meg fél liter forró teát, azt fogyasztották a barátságtalan kinézetű bisztró magas pultja mellett álldogálva. Néhány munkaruhás ember tartózkodott csupán a társaságukban, ők egy kisbusszal érkeztek, és mészfoltos ruhájukból arra következtethettek, valami építkezés felé tartanak.

A hely sivár volt, de az étel ízlett, és a mozgás kifejezetten jót tett meggémberedett tagjaiknak. Három órával korábban foglalták el helyüket az autóban, jól esett a rövid séta a büféig, és szívesen nyújtóztatták ki tagjaikat.

Reggeli után a kis üvegkalickából kilépve mélyet szívtak a friss tavaszi levegőből, és igazán könnyűnek érezték magukat.

– Igaz, hogy vannak fenntartásaink a küldetéssel kapcsolatban, mégis jó dolog szerelmesnek lenni, és kettesben autózni a tavaszi ég alatt. Érzed, milyen fűszagú a levegő?

Zsófi melléje lépett, karjait nyaka köré fonta és a vállára támasztotta a fejét.

– Nyugtalanul aludtam, azért morcoskodtam. Az igazság az, vártam már ezt az utat, és nem tudom, hogyan rázódunk vissza a hétköznapok átlag életébe, ha véget ér megbízatásunk. Idegesít, hogy kábítószert szállítunk, de szeretek veled utazgatni.

Egy hirtelen támadt fuvallat szétkergette hajtincseit a fiú szeme előtt.

– Nyárra biztosan véget ér ez az egész, akkor megjutalmazhatjuk magunkat egy nyaralással. Van hozzá kedved?

– Lesz még nyár az idén, Zsolt?

A fiú nevetett.

– Nagyon remélem. Eddig még mindig így történt. Előbb-utóbb felszárad a latyak, ledobjuk magunkról a kabátokat, és megjön a meleg.

Maga felé fordította kedvese arcát.

– Utazzunk el valahova a nyári vakációban, Zsófi! Nem hiszem, hogy ne engednének el azután, amin mostanában keresztülmentünk. A szüleink valószínűleg amúgy is beletörődtek a dolgainkba.

Megint feltámadt a szellő. A másik irányból érkezett, Zsoltot kócolta össze. Zsófi látva a fiú felborzolódó haját, nevetve segített a léghuzatnak, egész tenyerével gubancolta a fürtjeit, és alaposan feltupírozta a frizuráját.

– Induljunk! Még hosszú az út, most én vezetek.

Ezen a napon valahogy egyszerűbbnek tűnt minden, mint először. Kisebb forgalomban autóztak, kevésbé zavarta őket a határ előtti falvak pavilonsora a főút mellett, és kevésbé találták idegesítőnek a döcögést a közlekedési lámpák előtt. Nyilván a korai időpont tette, netán a gyakorlatuk is hozzájárult, de könnyebben alkalmazkodtak a forgalomhoz, mint először. Akkor sokkal frissebb jogosítvánnyal vágtak neki az útnak.

A határon rövidebb sor várakozott a kapu előtt. A betontető alatt megismétlődött a hivatalnokok unott integetése, és megállás nélkül húztak át a sorompó túloldalára.

Nagyobb szakaszokban hajtottak, mint első alkalommal, így a Bécs külterületén lévő csomópont zegzugos hídjain Zsófi vezette át a Suzukit, de az ismerős kereszteződésekben, könnyen megtalálták az A1-es felé vezető sávot. Mindketten emlékeztek még rá, merre kanyarodtak egy hónappal ezelőtt, és melyik sávba soroltak be akkor.

Nyolc óra után pár perccel már Meyerlingnél jártak, és félórával később, rákanyarodtak a Linz felé vezető útra. Innentől, csak a főúton kell maradniuk vagy félezer kilométeren át.

Gyorsan melegedett az idő. A hajnali hat-nyolc fok hamarosan tíz-tizenöt fokos melegre váltott, aztán azon vették észre magukat, letekert ablakkal autóznak. Vidáman tükröződött a nap fénye az előttük haladók hátsó ablakain, és a földek felől itt-ott beáramló friss trágyaszag sem rettentette őket vissza az ablakban muzsikáló léghuzattól. A szél a hajukat cibálta, és ha nem kiabáltak egymással, nem értették a másik szavát, de egyelőre nem akartak lemondani a részegítő tavaszi illatokról és a meleg napsütésről.

Melk hatalmas, messziről látható építménye tucatnyi kilométeren keresztül csábította tekintetüket a kék ég alatt kirajzolódó körvonalaival.

– Egyszer megállunk itt, és megnézzük a kolostort – megint Zsolt vezetett. – Gyerekként anyámék megálltak itt velem egyszer. Csak félig néztük meg az épületet, mert éppen zárva találtuk. Kívülről odajutottunk az ajtókhoz, és benézve rajta hatalmas belső teret láttunk. Nekem úgy tűnt, a színes, világító ablakok alá be lehetne állítani egy kisebb falusi templomot a harangtornyával együtt.

– Eljutunk ide együtt? – tamáskodott Zsófi.

– Ma még nem mondtam? Azt akarom, hogy te légy a gyerekeim anyja – megfogta barátnője kezét, és megszorította. A lány hálás mosollyal fogadta.

– Úgy rémlik halottam ilyesmit tőled pár órával ezelőtt. Ehhez túl kell élnünk ezt az utat – visszahelyezte a fiú kezét a volánra. Zsolt ijedten vette észre, jobb, ha az autóval foglalkozik, mert fél kerékkel már a leállósávban gurultak.

Melk után elunták a táj nézegetését, a huzat kezdett unalmassá válni, ezért feltekerte az ablakot maga mellett. Zsófi a másik oldalon ugyanígy tett, és a hosszantartó zaj után, mindkettőjüknek jólesett a csend.

Zsófi elővette az angolkönyvet, és a szószedetből kezdett magolni. Zsolt bekapcsolta a rádiót, zenét keresett. Az egyik osztrák adón jazzműsor ment, és mert a rádión világító jelzés kielégítő térerőt mutatott, ezen az állomáson maradt. A harmadik szám megszólalásakor elbizonytalanodott. Zsófi komolyzenéhez szokott fülei, talán nehezen viselik a jazzmuzsikát.

– Keressek valami mást?

– Ne, hagyd!

A fiú látta, hogy keze ritmusra mozog a tankönyv lapján.

– Sosem gondoltam volna, hogy rekedt hanghoz is tartozhat szép zene.

– Talán a tehetség teszi. A jazzhez érdesebb hang is elfogadható, az olajozottan csengő tenor helyett másfajta képességek kellenek.

– Csitt! – szakított félbe a kedvese. Maga mellé ejtette az ülésre a könyvet, és kezeit a fiú karja köré kulcsolta, a vállára hajtotta a fejét. – Hallgassuk a zenét!

Armstrong, a La vie en rose-t fújta, és trombitájának hangja szebben csillogott az ablakon túli fényes, tavaszi napfénynél.

Linz után megváltozott a táj, az idő hűvösebb lett. A korábbi lankás domboldalak után magasabb hegyek között vezetett az út, beértek az Alpok nyúlványai közé. Zsolt halványan emlékezett csupán a vidékre, Zsófi pedig még egyáltalán nem járt erre. Új látvány tárult eléjük, az utat sűrű erdő szegélyezte, hatalmas fenyőfák váltakoztak évszázados tölgyekkel. Ahol kiirtották az erdőt, vidáman zöldellt a hegyoldal, a hó alatt épségben vészelte át a telet a legelő pázsitja vagy az ősszel elvetett gabona.

Aztán megjelentek az első hófoltok, itt még maradtak nyomai a télnek, a hideg birodalmába kerültek. Az ajtók felől lassan hűlt a kocsi levegője, Zsolt melegebbre állította a fűtést.

Egy hegyoldalba vájt parkolóban megint megálltak, ettek, kipihenték magukat, aztán folytatták az utat. Megint Zsófi vezetett, Zsolt a történelmet biflázta mellette, közben fel-felpillantva szívesen nézegette az út menti erdőket. Mivel vasárnap késő estére tervezték a hazaérkezést, nem tehették félre a tanulnivalót másnapra, sőt, azzal rosszabb lenne a helyzet, csak az útközbeni pihenők idejét hasznosíthatnák. Így is gondjuk lesz az írásbelivel, hiszen azt a kocsiban, az ölükbe ejtett füzettel mégsem készíthették el. Az osztrák és a német autópályák lényegesen simábbak, a pesti utak töredezett aszfaltjánál, de mindentől függetlenül autózás közben leckét írni komolytalan ötletnek gondolták.

Az Unió osztrák-német határán működött az útlevél ellenőrzés, de látszólag senkit sem érdekelt a csomagtartóban lévő heroin. Az egyik vámosnak, útlevelük láttán felcsillant ugyan a szeme, a felettese gyorsan a szavába vágott, amikor szólni akart.

– Gute Fahrt! – intett a magasabb rangú, és útjukra engedte őket. A két fiatal figyelte, utánunk ered-e valahonnan egy rendőrségi kocsi, nem láttak mozgást.

Három óra körül járt az idő. Alig másfélszáz kilométer maradt hátra, már ráérősen hajtottak. Hatra kellett a rothensteini gyár parkolójába érniük, és semmi kedvük sem volt ácsorogni a kihalt gyár kapuja előtt, ezért kényelmesen, meg-megállva utaztak.

– * –

Könnyen megtalálták a leágazást a falu felé, a német utakon lehetetlen eltévedni. Két percet még autóztak a bekötőúton, és a település határában azonnal meglátták a hatalmas gyárépület messzire világító neonfeliratát. A bejárat előtt, kisebb bokortanya lombosodó cserjéi között, a gyárba érkezők részére fenntartott parkoló húzódott meg. Néhány nagyobb fa gondoskodott róla, hogy a nyári nap ne hevítse fel a várakozó autók fémlemezburkolatát. Most a korai tavasz rügyei, alig festették zöldre a fák koronáját. Az egészet az erdőbe vájt tisztásra telepítették.

Nem pangott teljesen üresen a parkoló, elszórtan várakozott benne néhány kocsi. A gyár az elképzelésükkel szemben életjeleket adott. Halk dohogás utalt rá, folyamatosan jár bent néhány gép, emiatt a hétvégén is lézengenek bent dolgozók.

– Mégsem teljesen elhagyatott helyre hívtak bennünket – állapította meg Zsolt.

Megálltak a bokrok mellett, és vártak. Pontosan hatkor begördült a kapu elé egy fekete Mercedes, a motorját járva hagyták. Két átlagos kinézetű férfi szállt ki belőle. Húsz és harminc között lehettek, a külsejükből ítélve akár könyvelésből is élhettek volna.

A megbeszélt módon ezúttal nem a fiataloknak kellett őket megszólítani, hanem a magyar rendszámra figyelve, ők jöttek oda hozzájuk.

– Maguk Olaszországból jönnek? – kérdezték angolul. Így szólt a jelmondat első fele.

– A rendszámunkból kitalálhatná, hogy budapestiek vagyunk – válaszolta Zsolt. A megbeszéltek szerint ezt várták tőlük válaszul.

– Gyorsan ide a mojo-t aztán tűnjünk el!

Első pillanatban a fiú nem értette a szót, aztán rájött, a drog neve az angol szlengben a mojo.

Kiszállt, és a csomagtartóból átadta a zacskót. Közben Zsófi is elhagyta a kocsit, hogy kinyújtózhasson egy kicsit.

A fickó átvette a csomagot, és gyors léptekkel indult vissza, a saját kocsija felé.

Csak tövid utat tehetett. Hirtelen minden megváltozott.

A békés kiserdő gyorsan alakult át rémületet okozó háborús hadszíntérré. Több oldalról lámpák gyulladtak ki, a fellobbanó fényözönben tömegnek látták az addig néptelennek tartott parkolóban eléjük bukkanó embereket. A szemüket amúgy is bántó fényszórók fénye egyenruhák csatjairól, rangjelzésekről és ami a legfontosabb, halálos fenyegetést jelentő fegyverek csövéről pattant vissza.

– Halt! Hände hoch! – csattant egy megofon ízű hang, és a parkoló pillanatok alatt megtelt géppisztolyt lóbáló egyenruhásokkal.

Összerezzentek, az addigi békés munka rémisztő rendőrakcióvá lett. Olyannak látszott minden, mint a bűnügyi filmekben, csak a rájuk szegeződő, fémesen csillogó fegyvercsövek keltettek bennünk valódi rettegést.

– Ezek gyorsan itt teremtek – mondta Zsolt, miközben felemelte a kezét. – Azt akarják, emeld fel a kezed.

– Ruhe! – mennydörgött a hang a megafonból, és bár a fiú nem értette a német szó jelentését, jobbnak látta, ha befogja a száját.

A két nepper már nem juthatott el a Mercedesig, a rendőrök elállták az autójuk felé vezető irányt. A banditák ezután másfelé kerestek egérutat. Az egyik a Suzuki ajtaját rángatta, hogy azzal meneküljön, de mire beült volna a kormány mögé, már az autó előtt is állt egy géppisztolyos rendőr. A bűnöző látta, erre sem menekülhet, és a kezében tartott vagyont érő zacskót szorongatva beugrott a rügyező bokrok közé.

– Halt! – kiáltott a közvetlen közelében tartózkodó rendőr, majd mások is bekapcsolódtak a kiabálásba. Amikor eredménytelen maradt a felszólítás megszólaltak a géppisztolyok.

– Hasalj! – ordította Zsolt. Hasra vetette magát, rántotta Zsófit is a földre. Karjával, felsőtestével betakarta, úgy védte az esetlegesen gellert kapó golyóktól. Érezte, barátnője alatta fekve rázkódik, és zokogni kezd.

Amilyen gyorsan kezdődött, olyan gyorsan abbamaradt a tüzelés.

– Steht auf! – mordult rájuk hátulról egy recsegő hang.

Feltápászkodtak, Zsolt felsegítette kedvesét. A mellettük álló fiatal rendőr nem ellenezte, hogy segítsen neki. Vagy a kocsi rendszámából tudta, hogy külföldiek, vagy azért, mert előre figyelmeztették, sejtette, hogy gyengén beszélik a német nyelvet, ezért mozdulatokkal jelezte, kezükkel támaszkodjanak a kocsi tetejére, aztán lábukat könnyed rugdosással irányította terpeszbe. Mivel Zsófi egyfolytában reszketett, Zsolt szerette volna kivenni a kabátját a kocsiból, hogy ráteríthesse, de nem mert megmozdulni.

A bokrok közül géppisztolyos rendőrök gyűrűjében érkezett vissza a két drogdealer. Közben lépéseket hallottak a hátuk mögött.

– Kovalcsik azt ígérte, vigyázni fognak ránk. Most ezt, mintha nem érezném elég meggyőzően – mondta halkan a barátnőjének.

– Pedig, Kovalcsik általában betartja az ígéreteit – recsegte egy hang magyarul hátulról. – Így aztán ne nyugtalankodjanak, rendben lesz minden!

– Ki maga? – morogott a fiú kissé felbátorodva.

– Ne forduljon meg! – vágott elé a mozdulatnak, mert már éppen készülődött hátranézni – Lovas főhadnagy vagyok Budapestről. Engem küldtek ki az Interpol részéről a maguk védelmére.

– Tudna kicsit hatékonyabb lenni? – kérdezte Zsolt nem minden indulat nélkül.

– Igen, de nem tehetem. A komédiát végig kell játszani, mert az a két jómadár szemből nem láthatja, hogy maguk más elbánásban részesülnek, mint ők. Nem tudjuk, vannak-e még maradékai a bandának, ha igen, azok tűvé teszik Európát azok után, akik lebuktatták őket.

– Legalább a barátnőm kabátját hadd vegyem ki a kocsiból. Látja, mennyire vacog?

– Hol az a kabát?

– A csomagtérben.

Lovas átment a kocsi túlsó oldalára, a kormányzárból kivette a kulcsot, és kinyitotta a csomagtartó tetejét. A szépen összehajtott kabátot kigöngyölte, és Zsófi vállára terítette.

– Nyugodjék meg kisasszony! – bátorítóan nézett rá. – A németek hálásak lesznek maguknak, de jó, ha tudják, nagy a kockázat. Végig játsszák a színjátékot, és akkor engedik magukat szabadon, ha a két jómadár, már München felé autókázik egy rabomobilban.

– Köszönöm! – mondta reszketeg hangon Zsófi, és fejét nekitámasztotta a kocsi tetejének.

Zsolt most igazán bánta, hogy másodmagával vállalta a küldetéseket. Azt sem sajnálta volna, ha elmaradnak a szeretkezések, az intim együttlétek, csak ne lássa barátnője szenvedését.

– Pisilnem kellene – motyogta Zsófi halkan, szégyenlősen.

Lovas bátorítólag a vállára tette a kezét.

– Tartsa vissza még egy kicsit, mindjárt intézkedek – otthagyta őket, és pár másodperc után egy német rendőrnővel tért vissza. – A Freunleinra rábízhatja magát, ő tudja ki maga. Menjenek!

Eltűntek a gyárkapuban.

– Bátor lány a barátnője. Legyen büszke rá!

– Én akár szégyenkezni is hajlandó lennék, ha túl lehetnénk már az egészen. Amikor ezt elvállaltuk, lelkileg felkészültünk arra, hogy bajunk eshet, de szembenézve a töltött fegyverekkel, és hallgatva a fejünk felett röpködő lövéseket, elszáll az ember bátorsága.

– Ne bánkódjék fiam! Az a nepper, amelyik szökni próbált, összepisilte magát, pedig ő harcedzett bűnöző. A lövöldözést illetően megnyugtathatom, minden rendőr tudta, maguknak a haja szála sem görbülhet. A maguk irányába akkor sem tüzelhettek, ha a két nepper megszökik. A német kollégák profi módon dolgoznak, így a két bitang esélytelenül próbálkozott a futással. Maguk akár indulhatnának haza, de a színjáték miatt nem lehet. Végig kell várni, amíg a kollégáim helyszínelnek, fotóznak, bevizsgálnak, meg nyomokat rögzítenek. Alapos munkát végeznek amúgy németesen, de nem piszmognak sokáig, mert nemcsak alaposak, hanem nagyon hatékonyak a munkában.

Zsófi kissé nyugodtabban tért vissza. Arcát lemosta, az elmaszatolódott könnyek nyoma már eltűnt róla, de ruháján még mindig ott csúfoskodott az őszi avar nyoma, amely a kocsi mellett hasalva ragadt a szép dohánybarna szoknyára meg kardigánra.

– Támaszkodjon újra a kocsinak kisasszony! Sajnos, amíg a madárkáink a közelben vannak, őrizni kell a látszatot, miszerint maguknak ugyanaz a sorsa, mint nekik, aztán elviszem önöket vacsorázni. Jófajta német káposztás-krumplis kolbászt veszünk valamelyik helyi vendéglőben.

– Egy falat sem menne le a torkomon – felelte Zsófi.

– Gondoljon arra, hány ember életét mentették meg azzal, hogy pár hónapra szünetel a drogkereskedelem néhány európai városban, többek közt Budapesten is.

A parkolóban mindenfelé vakuk villantak, videokamerákkal felszerelt civilek, egyenruhások járkáltak, nyomokat rögzítettek, lefotóztak, lefilmeztek mindent. A Suzukijukat is megörökítették, és tőlük is vettek ujjlenyomatot. Zsolt futólag eltöprengett rajta, mi van, ha Lovas összevissza beszél, és a németek komolyan fogva tartják őket. Aggodalmának ellentmondott az, hogy őket csak amúgy, tessék-lássék módon őrizték. Lovas hol elkódorgott valahová pár percre, hol meg előkerült. Ilyenkor visszatért hozzájuk, és nyugtatgatta őket pár szóval. Hangja barátian csengett, és a külseje inkább tornatanárra emlékeztetette őket, mint rendőrre. Atléta termete volt, vastag bajusza, és feketekeretes szemüvege. Sötét hajába néhány őszülő sávot festettek az évek. Nem hadonászott revolverrel, valószínűleg nem hordott magával fegyvert, és ez némiképp megnyugtatta a két fiatalt.

Végre elhomályosultak a fényszórók, a két banditát külön-külön kocsiba ültették, és elhajtottak velük München irányába.

– Akár indulhatnának is a dolgukra, de a német kollégák parancsnoka szeretné megköszönni az együttműködést. Helyezzék magukat kényelembe, de még ne üljenek vissza a kocsiba!

Végre elhagyták megalázó helyüket a kocsi oldala mellett, a gépháztetőre támaszkodtak.

– Jó estét! – köszönt rájuk magyarul a német rendőregyenruhát viselő tiszt, akit Lovas odavezetett hozzájuk.

– Igazán derekas munkát végeztek! – A kezét nyújtotta feléjük.

– Jó estét! – Elképedve fogott kezet a német kapitánnyal Zsófi. – Nem tudom, miért tanulok idegen nyelvet az iskolában, ha minden fontos dolgot könnyedén elintézhetünk magyarul is, bárhol a világon.

– Paul Gmehling vagyok a bajor rendőrségtől – mutatkozott be a tiszt. – Anyám Magyarországon született és ragaszkodott hozzá, hogy tökéletesen megtanuljam a nyelvét. Ez a mostani, legalább az ötödik ügy, amelyet azért adnak nekem, mert magyar vonatkozása is van, és ilyenkor mindig engem találnak meg a feletteseim.

– Ennyire sok, magyar bűnöző jár Németországban?

– Megesik a fordítottja is. Akadt már rá példa, hogy német bűnözők kézre kerítésében segédkeztem magyar kollégáimnak, olykor közúti baleset miatt kerülünk kapcsolatba egymással. Szemében fáradtság látszott. Zsolt addig azt hitte, csak ők lettek elcsigázottak a zűrös nap után, de úgy látszik, másnak is hosszúra nyúlt a délután.

– Van itt egy jó kisvendéglő a faluban. Meghívhatom önöket vacsorára?

– Igazán kedves öntől, de inkább indulnánk dolgunkra – felelte a fiú.

– Két perc az út odáig – folytatta Herr Gmehling. – Muszáj pár mondatot váltanunk egymással, és mégis kényelmesebb egy kocsmában üldögélve, mint itt a parkolóban vacogva.

– Hát, ha muszáj, akkor menjünk – adta meg magát Zsófi.

Tényleg alig tett ki pár száz métert a megtett távolság. A néhány tucatnyi házból álló falu közepén állt a Ratskeller, a minden német település központjában megtalálható vendéglő.

– Mit hozathatok? – érdeklődött a német rendőr. – Pompás a sültkolbász, amit árulnak.

– Teát, ha lehetne. Átfáztam a maguk intézkedése alatt a kocsi mellett ácsorogva – Zsófi hangjában némi szemrehányás tükröződött.

– Bocsásson meg kisasszony! Nem tehettünk másként, azt hiszem ezt Lovas főhadnagy, elmagyarázta önöknek.

– Igen, de ettől nem lett kellemesebb az egész.

– Tudom, hogy helyesen cselekedtek, csakhogy az összekoccanó fogaknak nehéz parancsolni – vette át a szót Zsolt.

– Elismerem, de ismétlem, az önök érdekében jártunk el így. Szeretném köszönetemet kifejezni, és tolmácsolni a bajor rendőrség háláját is.

Megérkezett a tea meg a hatalmas tál, bőségesen megrakva omlós teasüteménnyel, kuglóffal, meg mindenféle édes tésztával.

– Vegyenek belőle – mondta Lovas. – A németek mesterei ezeknek a teasüteményeknek.

Jó példával járt elől, megrakta a tányérját csokoládés kuglóffal.

Zsófi tenyere közé fogta a teás bögrét, úgy melengette rajta átfázott ujjait. Még mindig rajta volt a kabát, nem vált meg attól sem. Lehet, hogy fázott, de úgy látszott, inkább összekoszolódott ünneplőruháját röstelli.

– Hétfőn be kellene jönniük Münchenbe, az irodámba, aláírni néhány papírost.

– Holnap délelőtt indulunk vissza Budapestre – ellenkeztek.

– Ugyan már! Töltsék el Münchenben a holnapot! Magukhoz hasonló korú gyerekeim vannak, szívesen vállalják a nevezetességek bemutatását.

– Hétfőn matek dolgozatot írnunk – közölte szárazon Zsófi, ettől Herr Gmehling elképedt.

– Matek dolgozatot? James Bondot játszanak, részt vesznek egy veszedelmes, a fél kontinensre kiterjedő bűnbanda felszámolásában, és aggódnak a matek dolgozat miatt?

Most a két fiatal nézett rá döbbenten.

– Diákok vagyunk, kapitány úr. Nekünk az a jövőnk, ha tanulunk.

– Bocsásson meg, fiatalember, nem akartam megbántani! Ez úgy látszik, szakmai ártalom nálam. Munkaidő alatt bűnözőket vagy rendőröket látok magam előtt. A kollégáimnak ugyanaz a feladata, mint nekem, de otthon a gyerekeimet ugyanolyan gonddal nevelem, mint amilyennel az önök szülei nevelik magukat. – Látszott rajta, zavarban van. – Most azonban szolgálatban vagyok, és ilyenkor ritkán gondolok a családomra. Adják át a szüleiknek üdvözletem, és azt, legyenek büszkék magukra! Kevés fiatal vállalná azt, amit önök, és ha mégis, sokan felsülnének.

– Köszönjük! – szólalt meg Zsófi engedékenyebb hangon. – Ha időnk engedné, szívesen megismerkednénk a gyermekeivel, most valóban a saját dolgainkkal kellene foglalkoznunk. Engem megviselt kissé az este, és szeretném kipihenni magam.

Herr Gmehling, még mindig zavarban volt.

– Megértem, és nem tartóztatnám önöket tovább, de az alapítványról még muszáj beszélnünk.

– Miféle alapítványról?

– Egy szülő, akinek a gyereke drog túladagolásban halt meg, csatlakozott egy alapítványhoz, amelynek az a célja, hogy segítsen a drogkereskedelem akadályozásában. A szándékuk szerint, csekély jutalomban részesítik a nyomravezetőket, ha a gyermekük halálában vétkes banda rács mögé juttatását valaki lehetővé teszi.

Zsolt vállat vont.

– Bizonyára fontos dologról van szó. Aki elveszíti a gyerekét, szörnyű dolgokon megy keresztül. Később szívesen jövünk majd ide nyaralni, Németország szép ország. Az itteni feladatot elvégezve a saját, mindennapi munkánkra kell koncentrálnunk.

– Hát jó – hagyta jóvá letörten Herr Gmehling. – Elintézek minden formaságot önök nélkül. Azt hiszem, meg tudom oldani, ne kelljen idejönniük tanúskodni sem, ha mégis, akkor időben fogom jelezni, hogy szabaddá tehessék magukat a tárgyalás idejére.

Felállt.

– Ezt a kis uzsonnát fogadják el tőlem, és ha erre járnak, legyenek a vendégeink az otthonomban. Az adósuk vagyok. Önök nélkül, sokkal nehezebben kerítettük volna horogra ezt a csirkefogó társaságot.

Tárcájából névjegyet vett elő, és átadott egyet Zsoltnak, egyet a Zsófinak.

– Jó utat hazafelé!

Elköszöntek, és menni készültek.

– * –

– Megszolgálták a pihenést. Elkalauzolom magukat egy fogadóba, ott nyugodtan eltölthetik az éjszakát, és holnap kipihenten indulhatnak haza – ajánlotta Lovas főhadnagy. – Utána már nem leszek a terhükre. Kovalcsiknak telefonon beszámolok a történtekről, maguk ráérnek hétfőn megkeresni őt, amikor visszaviszik a rendőrségi kocsit a garázsba.

Fáradtan felálltak az asztaluktól, és visszaültek az autókba. Nagyra értékelték Lovas kalauzolását, mert rendkívüli módon elfáradtak. A felajánlott segítség megkönnyítette a szállodakereséssel járó bolyongást, Lovas vezetésével, tíz perc alatt eljutottak a fogadóhoz, amely még München előtt, a szomszéd faluban állt. Eszükbe sem jutott, hogy az előre egyeztetett hotelig hajtsanak, valahová München belvárosába.

Beálltak a belső parkolóba, és onnan közelítették meg a recepciót. Szótlanul támasztották a pultot, hagyták, hogy a főhadnagy elrendezzen mindent. Örültek, mert nem nekik kell idegen nyelven produkálni magunkat, és kísérőjük elintézi helyettük a formaságokat.

– Segítek felvinni a csomagokat – ajánlkozott.

– Köszönjük, most már menni fog – hárította el Zsolt az ajánlatot, de fáradt tagjaival, nem kelt birokra a csomagokért, így mégis elfogadták a segítséget.

– Jó utazást hazafelé! – Lovas letette a táskáikat a csöppnyi előszobában. Kezet rázott velük, és végre magukra maradtak.

Zsófi levetette a kabátját, aztán nem fogott neki a kicsomagolásnak, mint a múltkor, hanem némán, ölébe ejtett kézzel leült az egyik fotelbe. Erőtlenül végignézte, ahogy ügyetlen kezekkel Zsolt rakja ki a táskákból a ruhákat, törülközőket, és arra sem fordított energiát, hogy irányítsa, mit hová tegyen.

Amikor végezett, letérdelt a lány elé, tenyerébe fogta a kezét, és fáradt arcába nézett.

– Kikészültem – mondta Zsófi lassan. – Hadd dőljek le kicsit, majd utána megfürdök.

Felállt, kilépett a cipőjéből, és a bevetett ágyhoz ment. Félretolta a takarót, és végignyúlt a matracon. Látta, hogy a párja mellé dől le, beljebb vackolódott, jusson neki is hely. A hátát fordította felé, és összegömbölyödött.

A központi fűtés jól működött, a fiú nem akarta dunyhával betakarni, abból a kelleténél több meleget nézett ki, de valami vékony takarónak szükségét látta. Talált a szekrényekben két plédet. Felkelt, és azok közül terítette barátnőjére az egyiket.

Mögé heveredett. Összegömbölyödött testtartása, alig kínált lehetőséget az ölelésre. Rosszul érezte magát így, kizárva a világából. Vállára tette a kezét, és érezte, hogy rázkódik. Hónapok óta nem látta sírni, és akkor is csak egyszer kapta gyengeségen, őszi veszekedésük alkalmával. Alig akadt körülöttük konfliktus, és mert a lelke alapvetően kiegyensúlyozott volt, alig került oka sírdogálásra. Ha neki hátat fordítva zokog, az azért történhetett, mert komoly traumát jelentett számára az esti lövöldözés.

Kezével a vállán éreztette, nem hagyta magára, de nem faggatta. Engedte, hogy beavatkozás nélkül elcsituljon az érzelmi vihar. Lassan alábbhagyott a rázkódás, majd azt vette észre, egyenletes szuszogássá alakul a lélegzés. Végre megnyugodott, és elaludt. Rendesen köré gyűrte a takarót, magára húzta a másik plédet, és megbékélt azzal, hogy fürdés nélkül is le lehet feküdni. Nem sokat ásítozott, hamar álomba szenderült.

Úgy aludtak reggelig, mint akit fejbe vertek.

Hét óra körül ébredt arra, Zsófi átmászik felette, útban a fürdőszoba irányába. Mire visszajött, teljesen magához tért.

– Ruhában aludtunk! – szörnyűködött, és visszabújt mellé a takaró alá.

– Nagyon kibuktál az este. Szerintem jó, hogy nem ébresztettelek fel az átöltözés miatt.

Ficánkolt, végre megtalálta a helyét a takaró alatt.

– Látod? Ez lett a szerelmes éjszakánkból – most ő tette barátja vállára a kezét.

– Majd bepótoljuk – nyugtatta meg Zsolt. – Nagyon szeretek veled szerelmeskedni, de a nyugalmadat nem áldoznám fel egy alkalomért.

Zsófi magához húzta.

– Ne haragudj rám! Gyáván viselkedtem.

– Nincs miért bocsánatot kérned. Lovas szerint éppen, hogy hősként viselted magad.

Még jobban magához húzta a fiút.

– Röstellem magam a hisztiért, de nem bírtam tovább. Kár, hogy nem uralkodtam magamon, de szörnyű érzés volt abban a megalázó tudatban hasalni a földön, hogy a fejünk felett fütyülnek a lövedékek, és mi a legnagyobb jó szándékunkkal a mások erőszakjának tesszük ki magunkat.

– Nem kerültünk komoly veszélybe. Csak a levegőbe lőttek, és szigorú parancsot kaptak, inkább hagyják futni a banditákat, de felénk ne lőjenek.

– Erről nekünk elfelejtettek időben szólni.

– Engem akkor világosított fel Lovas, amikor már túljutottunk az egészen. – Zsófi végre teljesen felé fordult, mind a két karjával körülfonhatta.

– Szerintem pedig nagyon bátran viselkedtél.

– Majdnem összepisiltem magam – szégyenlősködött. – Alig tudtam visszatartani, amíg eljutottam a WC-ig. Ha nem enged el Lovas a rendőrnővel, biztosan becsurgott volna.

Zsolt felnevetett.

– Az egyik gengszter, kevesebbet viaskodott az ösztöneivel, ő simán összepisilte magát, mire elővezették a bokrok mögül.

Végre a lány is elnevette magát.

– Lódítasz?

A fiú nemet intett.

Zsófi félre tolta a takarót, és végignézett magán.

– Atyaisten! Hogy néz ki a ruhám?

– Mint, aki meghempergőzött vele az avarban.

Szegény, jobb sorsra érdemes ünneplő, meggyűrődött és bekoszolódott. Talán az este segíthettek volna még rajta ruhakefével, az éjszakai alvás reménytelenné tette az állapotát.

– Van másik ruhád?

– Van, de ebben akartam veled hazamenni.

Sajnálta, hogy nem láthatja tovább a szép együttesben, amelyet valóban nagy gonddal válogathatott össze, hiszen a szoknya és a kardigán színe teljesen egyforma volt, a pulóveré a másik kettőhöz alkalmazkodott. A finom anyag eredeti állapotában puhán csábított az ölelésre.

– Nem én viselkedtem bátran, hanem te. Emlékszem, betakartál a testeddel, hogy véletlenül se találhasson el valami eltévedő golyó – A meghatottságtól a lány szeme megint könnyes lett. – Az életedet kockáztattad.

– Inkább engem, mint a téged. Merő önzésből tettem. Nélküled élve maradni, nem ér semmit, ezért választottam ezt a megoldást.

– Bolond – lágyan megcsókolta. – Köszönöm!

Megint kibújt a takaró alól. Átmászott a fiú felett, fürdeni készült.

– Fürödjünk meg gyorsan!

Zsolt is felkelt.

– Gyorsan?

– Farkas éhes vagyok – felelte a barátnője. – Most jön ki rajtam az egész tegnapi fáradtság, és rettentően megéheztem.

Gyorsan ledobálták a ruháikat. Kicsit jobban siettek, mint amikor egymás karjába készülnek, így mindjárt rendesen elcsomagolták a levetett szennyest. Zsófi frizurája védelme érdekében megint feltette a fejére a mókás nejlonsipkát, és már benn is álltak a zuhany alatt. Ehhez a szobához tágasabb zuhanykabin tartozott, mint a múlt hónapban, Linzben, így kényelmesen elfértek egymás mellet, mégis folyton egymásba akadt a kezük, végül feladták a tartózkodást, és rövid időre, beszappanozva simultak össze a zuhany alatt. Ha nem akartak evés nélkül útra kelni, sietniük kellett. Nyolc óra után, már nem szolgálnak fel reggelit.

Valóban alaposan elfáradtak, így nem esett nehezükre megálljt parancsolni maguknak, és tényleg hamar befejezték a fürdést.

Igaz, a barna szoknya meg a hozzávaló kötött felsők átmenetileg használhatatlanná lettek, de a tartalék ruha sem volt megvetendő. A csípőre feszülő és lefelé bővülő fekete trapéznadrágban, a hozzávaló ujjatlan mellénykével és a tűzpiros, kicsit fodros blúzzal, Zsófi ugyanolyan elbűvölő látványt nyújtott, mint előző napi szerelésében. Zsolt ránézett, és lassan feledte a fáradságot, az éhséget, ellenben konstatálta ébredező férfiasságát.

– Gyönyörű vagy ma is.

– Én inkább azt érzem, hogy éhes vagyok.

Repült lefelé a lépcsőn az étterem irányába, hátra se nézett, követi-e a párja.

2. Szabadulás

Reggeli után nem volt kedvük semmi máshoz, csak a gyors induláshoz. Szerettek volna minél hamarébb eltűnni a környékről ahol, ha vállalt kötelezettségükhöz képest nem is vétettek semmi hibát, mégis megaláztatva érezték magunkat. Másnap, hétfőn már belátták, ez a feszült pillanatokat követő depresszió eredménye, hiszen a rendőrök tudták a dolgukat, velük nem tettek feleslegesen semmi megalázót, és alapjában ilyesféle végkifejletre számíthattak a küldetés előtt. Mégis más dolog Kovalcsik íróasztala mellett fogadkozni, hogy minden tőlük telhetőt megtesznek, és más dolog hasra vágódva lapulni az avarban egy idegen ország állig felfegyverzett, lövöldöző rendőreitől körülvéve.

Útközben a legszükségesebb pillanatokra álltak csupán meg, és az eltelt nap eseményei után, jelentéktelen megterhelésnek számított a csaknem ezer kilométeres autóút hazafelé. Bár kicsivel nyolc után indultak, kevéssel hat előtt hazaérkeztek.

Otthon aztán várt rájuk a feladat, hogy kíméletesen, a valóságot kerülgetve, a drámai részleteket mellőzve elmeséljék a történteket.

Hétfőn reggel megint összetalálkoztak Nyuszóval, és bár nem érezték hidegnek az időt, mégsem hagyták ott a buszmegállóban.

– A nagymama meg a Kis Piroska megint a lompos farkas mellett aludtak? – dévajkodott a lány.

– Ha hiszed, ha nem, így történt – bizonygatta Zsófi kaján mosollyal. – Most a nagymama meg Piroska együttes erővel elnyiszálta a farkas nyakát, és a lompos farkú dög, nem rémisztgetheti többé az erdőben bóklászó kirándulókat.

Nagyot nézett Nyuszó.

– Ez eléggé zagyván hangzik.

– Valóban – legyintett Zsolt. – Kezdetben mi sem értettük, de miután kipurcant a farkas, lassan kezdünk megnyugodni.

Zsófival vidáman hahotáztak. Nóri még kevésbé értette a dolgot, de ettől a páros ragyogóan szórakozott ámuldozásán.

– * –

Kovalcsik felállt az asztala mögül, eléjük jött az ajtóhoz, és kezet rázott velünk.

– Gratulálok gyermekeim. Derekasan megálltátok a helyeteket.

– Azért örülünk, hogy vége van – válaszolta Zsófi.

– No! Rossz dolog más költségén, Európa útjain autókázni?

– Ahogy vesszük. Néha kirándulássá alakult a dolog, akkor jól éreztük magunkat, máskor elrontotta a kedvünket az, hogy a költségeket végül néhány rászedett, szerencsétlen flótás fedezi, akik igazából a drogozással teremtik meg túrázgatásaink költségeit.

– Nem lenne jó dolog, ha lelkifurdalást éreznétek a történtek miatt. Nem mások helyett terjesztettétek a narkót, hanem éppen a ti segítségetekkel számolták fel a bandát. Ehhez el kellett helyezni a csalit pár helyen, de ha ti nem végzitek ezt a munkát, akkor más nem csalinak szórja szét a drogot, hanem a nyereség reményében munkálkodik. Nektek egyetlen hasznotok lesz belőle, hogy enyhítetek a barátotok sorsán.

– Mi lesz vele? – kérdezte Zsófi.

A százados rátenyerelt az asztalra, aztán lendületes mozdulattal ellökte magát a helyéről, felállt, és kiment az irodából. Mikor visszajött, nyitva hagyta az ajtaját. Pár perc elteltével egy szakaszvezető bekísérte Sanyit. A fiú megtörten, de reménykedve nézett rájuk.

– Sziasztok! Hoztatok valamit?

Zsolt széttárta a kezét, a százados megelőzte.

– Semmit sem hoztak.

Vaskos borítékot vett ki a páncélszekrényből, a tartalmát lassan kirakta az asztalára.