RÁKOSI JENŐ

A KIS KELEMEN TÖRTÉNETE

Regény kicsik és nagyok számára

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

I. Bevezetés.

II. Kelemen a libák nélkül.

III. Az ispán.

IV. A kontesz-kisasszony.

V. A libák Kelemen nélkül.

VI. Lotti kisasszony esete.

VII. Egy régi levél.

VIII. A gróf.

IX. A kis házikóban.

X. Pajtás.

XI. Kikötés.

XII. A sziget.

XIII. Kelemen hajlékot készit.

XIV. Berendezkedés télre.

XV. A tél.

XVI. Veszedelem.

XVII. Fordulat.

XVIII. Vége.

I.
Bevezetés.

Kedves fiatal barátaim, ti nem szoktatok ujságot olvasni, nem is tudjátok, mennyi szerencsétlenség történik a világon. De ha nagyobbak lesztek és olvastok ujságot is, jusson mindig eszetekbe, hogy ugy, mint a hogy nappalból éjjel, az éjjelből nappal lesz: a szerencsétlenség sem külön magában álló dolog, hanem szerencséből lesz és ismét szerencse is lesz belőle. Csakhogy az ujságok az összefüggést nem tudhatják, mert egy-egy eset mindig magában áll előttük. A nagy szerencsét leirják s nem tudják, mikor lesz forrásává a nagy szerencsétlenségnek, s megirják a szerencsétlenséget s nem láthatják, miből lett, vagy nem lett-e nagy szerencse okozója vagy éppen iskolája. Igy van az a történet is, a melyet most el fogok nektek beszélni. Azt kell belőle megtanulni, hogy szükséges a szerencsétlenséget csüggedés, a szerencsét elbizakodás nélkül viselni, mert mind a kettő Istentől van és ha alázatosan viseled, Istenhez vezérel.

Néhány évvel ezelőtt a következő esetet közölték a hirlapok:

»Borzasztó esetről értesitenek bennünket Pozsonyból. Nem messze - mindössze nehány kilométernyire - a régi koronázó városhoz, a Duna partján áll egy kis ház. Évek óta egy jámbor házaspár lakik benne kis fiával. Szerényen, elvonultan, kis fiok nevelésének éltek, a ház körüli földeket müvelve, melyek az övéik voltak. Tegnapelőtt az apa bejött a városba, a hol dolga akadt s csak későn este tért haza kedves tanyájára. Feltünt neki, hogy háza ablaka nem világit elejbe az éjjeli sötétségben s nem aggodalom nélkül, mintegy balsejtelemtől űzve, kettőztetett lépésekkel sietett hajlékát elérni. Lakása ajtaját nyitva találja; ijedten lép be, mert rendes dolog volt, hogy esti szürkülettel be szokták csukni az ajtót, - és nejét szólítja, de feleletet nem kap. Beljebb megy s az ambituson megbotlik valamiben. Lehajlik, megtapogatja: egy emberi test. Szörnyü ijedelem szállja meg, megrázza a testet, feleségét nevén szólitja, de feleletet nem kap. Azt hitte, az asszony el van ájulva, fiát kiabálta, de mind hasztalan. Rémes aggodalmak közt és gyötrő gondolatoktól megszállva indul a hely felé, a hol a gyertyát s gyujtót tartották, hogy világot gyujtson, de minduntalan megbotlik valamiben. Mintha minden a lakásban ki volna mozdítva helyéből. A gyertyát sem találja helyén. Akkor jut eszébe, hogy zsebében is van gyujtó. Reszkető kézzel iparkodik egy szálat meggyujtani, de csak nehezen sikerült neki roppant izgatottságában. Végre ég a gyujtó. A lámpás eltörve a földön hever. Ott fekszik a gyertyatartó is, benne egy darab gyertya, felveszi és meggyujtja, s a mint a gyenge világitó szer fénye végig reszket a szobán, emberünk látja, hogy az egész lakás fel van dulva, fenekestül fel van forgatva. Szinte megdermedve a helyzet rettentő voltától, feleségéhez tántorodik, melléje térdel s leteszi a gyertyát a földre. A földön elterült nő fejét fölemeli s rekedt hangon szólítja. De a nő meg van halva, nyakán a fojtogatás erőszakos jelei. A boldogtalan férfi elejti nejét a földre, hogy szinte koppan a feje és rémesen kiáltozza gyermekét. De néma csendesség felel neki, oly csendesség, hogy szinte hallani lehetett a Duna moraját, a mint a partot csapkodja. Mellőzzük annak leirását, mint kutatta fel a ház minden részét, majd a tájékát. Mert látta, hogy itt erőszakosság történt és remélte, hogy tán a fiu elbujt valahol. De eredménytelen volt minden keresése. Még az éjjel bejött Pozsonyba, felverte a rendőrséget és mint egy őrült szaladgált nyom után. Elsőbben is egy embert sikerült találnia, valami pásztorfélét, a ki látott a házhoz közel csónakot kikötni, két emberrel. A csónakosok Pozsony felől érkeztek. Itt Pozsonyban meg volt állapítható az, hogy két ember, a kiknek személyleirása meglehetősen hasonlított azokéhoz, a kiket a pásztorember látott, csónakot vásárolt és estefelé elevezett tényleg a kis házikó irányában. Ennél többet senki sem tudott, sem azt a két embert, bár többen látták, nem ismerte itt senki. Csak az volt még kiderithető, hogy az a két ember vasuton érkezett, a vasuti jegyszedő emlékezett rájok. De már ez nem biztos, mert egy ily eset igen termékenynyé szokta tenni az emberek fantáziáját. A szegény, legkedvesebbjéből kifosztott ember, mikor kutatásai ennyit kiderítettek, kétségbeesésében maga is csónakra ült, nyilván, hogy járja a partokat s vizeket, mert meg van győződve arról, hogy a vizen vitték el boldogtalan gyermekét. Azóta neki is se hire se hamva, házikója elhagyottan áll. A rendőrség egészen tanácstalan e rejtelmes esettel szemben.«

Ez volt megirva az ujságban.

Egy párszor azután máskor is volt még róla szó, de mindig csak az, hogy semmi sem derült ki a dologban. Egyszer még irták, hogy a szerencsétlen apa sem került meg többé, aztán többet nem irtak róla s az emberek végre egészen megfelejtkeztek a dologról.

II.
Kelemen a libák nélkül.

Somberek egy kis falu a Duna-Tisza közén. Egy utcából áll, annak se mind a két szélén voltak házak. Az utolsó házikók közül egyben lakott Kati asszony, özvegy Cserebók Péterné, a ki nagy aggodalmak közt jár ki s be a házában, majd szük udvarán végig; aztán ki-kiáll az utcaajtóba és kémlelve nézeget a mező felé. Már a kanász, már a csordás is hazahajtott és ő mégis hiába várja a Kelemen gyereket drága libáival. Mi érte a gyereket? Nem esett-e kár a libákban? Halálos aggodalom szállta meg a szegény asszonyt. Minek is bizta kedves állatjait arra a gyerekre! Máskor, mikor senki se őrizte őket, olyan pontosan jöttek mindennap haza gegegve a szomszédok libáival! Most, hogy őrzőjük is van, ime, ilyen veszedelem esik meg rajtok. Igaz, hogy már négy hete jár ki velök Kelemen és még mindig haza is jött velök, de hát a szerencsétlenségnek egy nap is elég arra, hogy koldussá tegyen egy szegény özvegy asszonyt. Mert nagy kincs ám annak hat olyan liba, a milyent ő nevelt! Aztán itt van, szól az esteli harangszó és még se gyereknek, se libának se hire se hamva! Kati asszony keresztet vet és imádkozni próbál. De összezavarja az angyali üdvözlet. Csak tudná merre keresni, elejbe menne, gondolja magában és igazgatja ösztönszerüleg fejkendőjét meg a kötényét, pedig a nélkül is rendben van mindenik. De ha jóravaló ember az utcára lép, hát gondja van magára, hogy bolondnak ne nézzék.

- Mi baj, Kati hugom, kérdi Gereben János gazda, a ki vállán kaszával ballagott el a ház előtt. Jó estét adjon Isten.

- Adjon Isten, János gazda. Ugyan nem látta-e azt a Kelemen gyereket a libáimmal? Még sincs itthon, pedig már éjfél lesz innen-onnan.

- Hát arra bizta a libáit?

- Arra, lelkem, de bár ne biztam volna, nem volnék most ilyen kárban.

- Biz én nem láttam se gyereket, se libát, mond a gazdaember, most felelve az első kérdésre.

- Végem van, végem van! Kiáltja Kati, a mi mutatja, hogy aggodalmában már szinte a fejét kezdi veszteni.

- Megmondták kendnek Kati már akkor, minek fogadja be azt a kis csavargót. Most hát megvan, a mit keresett.

- Ugyan ki fogadná, mond erre Kata asszony álmélkodva, be a koldust, ha nem a szegény ember? Mi lett volna vele olyan betegen és elnyomorodottan, a hogy a falunkba vetődött?

- Hát hiszen én föl nem panaszlom, feleli Gereben János, kend siratja a libáit, nem én!

- Jaj drága szép madaram, hat libám! siránkozék Kati.

- Láttam én máskor azt a gyereket a libákkal, folytatja Gereben János. Nem a liba-gyöpre vitte ám az, hanem elkalandozott velök. Ott legeltette mindig a kastélybeli angol kert alatt. Aztán hallottam azt is, hogy kisebb gondja is nagyobb volt a libáknál, hanem az angol kert keritésére ágaskodott, aztán beszélgetett meg játszott a kontyesz-kisasszonynyal.

- Uram bocsá! kiáltá Kata; a vérit veszem annak az istentelennek!

- Még ilyet somberki parasztgyerektől nem láttak. A mieink legföllebb ha baraczkot vagy figét lopni másztak be az urasági kertész-kertbe. No, de nyugodalmas jóétszakát kivánok kendnek, Kati.

És ezzel tovább ment Gereben János. Kati asszony pedig ugy meg volt rettenve, hogy hat libáját már hatfelé, a gyereket pedig hétfelé látta. Ment is a sövény mellé botot keresni azzal az eltökélt szándékkal, hogy most már elindul, megkeresni az elmaradottakat. A mint azonban ismét az utczára lép, hát ott áll előtte egy kis fiu, pőre parasztruhában, kis kalap a fején, ölében pedig egy nyöszörgő kis kutya.

Kati asszony meglátja, eláll a szava, égnek mered a két keze, még az is, a melyikben bot nem volt és egy nagy nagy lélekzet után csak ennyi jött ki belőle:

- Hát a libák?

- Ne ijedjen meg, édes Kati néném, szól a fiu, nem esett semmi bajuk.

- Hát neked?

- Nekem sincsen semmi bajom.

- Hát a kutyádnak?

- A kutyámnak? És ezzel a vinnyogó kis állatot arcához szoritotta és maga is sirástól elfojtott hangon folytatá: a szegény Pajtás-nak leütötte két lábát a Krumpli Csicsa.

- Az urasági csősz? Hát annak mi köze a kutyádhoz?

- A Pajtás nem hagyta a libákat.

- Hát az én libáimhoz mi köze a Krumpli Csicsának.

- Behajtotta.

- Behajtotta! És mint a villám csapott le Katalin asszonynak két fölemelt keze. Behajtotta! Igy őrzöd te az én drága jószágomat? Igy fizetsz te énnekem, nyomorultnak a miért megszántalak? Vége a világnak, mert tudom, hogy az a gyehenna ispán ki nem adja darabját öt garason alul. Jaj, jaj szegény özvegy fejemnek, drága libáimnak! Mit csináljak, mit csináljak!

És Kati asszony sirva indult be udvarába. Kelemen utána ment és vitte a kutyáját.

- Édes Kati néném!

- Hozzám ne szólj, te! Te megrontóm te! Inkább szedd össze a motyódat, aztán Isten nevében menj kutyástul, mindenestül, mert engemet már a sir szélire vittél.

Kelemen a kutyát letette egy alkalmas vacokba a konyhában, aztán odalépett Kata asszonyhoz, megfogta a kezét és megcsókolta és igy szólt: »Édes jótévő anyám, ne haragudjék rám. Ne üzzön el magától. Nagy kárt tettem, de majd helyre hozom. Az Isten áldja meg jó anyai szívét.«

- Mit hozhatsz helyre te! Ha ott lett volna a szemed a libákon, akkor most nem volna mit helyrehozni.

- Belementek az urasági zabba. Én ugyan mindjárt észre vettem, a Pajtás szaladt is már, hogy megterelje, de akkorra már ott termett a csősz, azt tartom, ott hevert az árokban s onnan került elő és elhajtotta. A Pajtás neki esett, de az a goromba ember botot fogott rá s elütötte a két első lábát. Aztán se kérés, se könyörgés nem használt, behajtotta.

- Jól van, mond Kata asszony. Hát most azonnal fogod magad és elmégy Czinczér uramhoz, az ispány urhoz és megkérleled. Ha kiadja a libákat, te meg megfogadod, hogy ezentul jobban vigyázol, akkor én sem haragszom.

- Nem, Czinczér urhoz nem megyek, feleli mintegy ijedten a gyermek.

- Nem mégy? És miért nem mégy?

- Nem merek.

- Bántott valamikor?

- Nem, nem bántott.

- Hát akkor mért nem mersz odamenni?

- Félek tőle.

- De mitől félsz, ha nem bántott?

- A minap, mikor ott kün ültem a gyepü alatt, a mint nézek, egyszerre csak megszóllal valaki a gyepü mögött. A mint a szavát meghallottam, akkorát dobbant a szivem, hogy majd kiesett. Ugy rémlett, hogy ismerem, a ki beszélt, mintha már hallottam volna. S a mint oda nézek, hát látom, hogy igazán ismerem, de a beszédét még nem hallottam soha. Az ispán volt. Mikor aztán tovább beszélt, a szava is más volt, csak olyan volt már, mint más emberré.

- Van jó dolgod, hogy ezért ne merj hozzá menni!

- Édes, ne küldjön hozzá, félek tőle.

- Hát a libáim, mondja az asszony, ott hagyjam a drágákat?

- Majd azokat kikérem mástól.

- Nem parancsol abba más, csak az ispán ur.

- Majd kikérem a kontesz kisasszonytól.

- Jó hogy mondod! csattan föl most Kata asszony. Hallottam, hogy az az oka az egész kárnak, hogy te őtet őrzöd, nem a libákat. Hogy a keritésre mászol meg más efféle. Aztán itt van ni, én vallom a kárát.

- Ne haragudjék, édes, kikérem a libákat a kontesztől.

- Azt gondolod talán, annak nem nagy pénz libánkint öt garas? Az se adja, ha az ispán nem adja!

- A kontesz igen jó kis lány; mindig hi, hogy játszam vele, meg hogy meséljek neki. Aztán könyveket hoz ki, azokból egyszer én olvasok, egyszer meg ő olvas.

- Itt van ni! Akkor hogyne menne kárba a liba, mikor ilyen oktalansággal töltitek el az időt. Ha még legalább segitene a libákra vigyázni. No, egy-kettő, elmégy az ispánhoz, hogy le ne fekügyék, talán megkönyörül rajtunk.

Nem volt mit tenni, Kelemen elindult félelmes utjára. De a kapuból visszaszaladt.

- Mégis itt vagy, rivalkodik rá az asszony, kezében egy kis tányérral, melyből a nyöszörgő kutyát kinálta valamivel.

Kelemen, a mint ezt meglátta, oda rohant, könyei kicsordultak és bőven omlottak, nyaka köré fonta kis karjait az asszonynak s zokogás közt mondá: »Édes drága anyám, csak azért jöttem vissza, hogy megkérjem, adjon valamit a Pajtásnak. De már a maga gyémánt szive előbb megszánta szegényt.« És ezzel megcsókolta az asszonyt.

- Elmegyek, ha meg is esz az az ember, mondá és kiszaladt a házból.