Tartalomjegyzék

I. fejezet

Napjainkban

1867

Napjainkban

1867

Napjainkban

1867

Napjainkban

1867

Napjainkban

1867

Napjainkban

II. Fejezet

Napjainkban

1867

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

III. Fejezet

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

IV. Fejezet

Napjainkban

Csernovszki-Nagy Alexandra

Gyarmaty Karolina történetei I.

Lina múltja

Csernovszki-Nagy Alexandra: Lina múltja

©Csernovszki-Nagy Alexandra

Szerkesztés/korrektúra: NewLine kiadó

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/CsNAlexandra/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2020.

epub ISBN 978-615-6182-73-9

mobi ISBN 978-615-6182-74-6

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy haszálható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

I. fejezet

Napjainkban

A csend gondosan körülölelt engem abban a hatalmas szobában. Megkezdődött az új életem. Új, de mégis milyen? Kétségek gyötörtek sorsom jövőbeli alakulása miatt, mégis halovány reménnyel töltött el az a tudat, hogy talán rálelhetek a saját utamra. Felálltam az ágyról, és a tükör elé ültem. Hosszasan néztem magam benne, majd mélyet sóhajtottam.

‒ Nem áll jól a fekete – súgtam magam elé. Akkortájt jellemezte gyászos külsőm a sápadt arc, melybe egy kis csipkedés sem hozott pirospozsgás színt, a fekete karikák a szemeim körül, világoszöld íriszeim szinte világítottak. Még az volt a szerencsém, hogy az elmúlt évek küzdelmei nem szőttek ősz hajszálakat a fejem tetejére. Mélyet sóhajtottam, majd levettem a fátylam, és megigazítottam a kontyomat. Leültem az ágyam szélére, és körbenéztem a szobában. Lina… új élet vár! Sáfárkodj ezzel jobban…!

‒ Lina, bejöhetek? – szólalt meg régi barátnőm az ajtó túlsó oldaláról.

‒ Természetesen – válaszoltam, és felálltam. Tíz éve, a szüleim halálát követen költöztem ebbe a városba, nagynéném védőszárnyai alá. Krisztinát egy bál alkalmával ismertem meg, és azonnal barátnők lettünk. Sajnos az élet őt is elválasztotta tőlem.

‒ Jól vagy? – kérdezte mosolyogva, és ahogy ilyenkor mindig, két kis gödröcske jelent meg az arcán.

‒ Igen, és nem lehetek elég hálás érte, hogy értem küldettél… ‒ sóhajtottam mélyet ‒, köszönöm.

‒ Át tudom érezni a fájdalmadat, kedvesem – szorította meg a kezem.

‒ Már el is felejtettem, milyen gyönyörű ez a hely – húztam ki a kezemet az övéi közül, és közelebb léptem az ablakoz. ‒ Nyugalmat áraszt.

‒ Én is nagyon szeretem.

‒ A családodat nem zavarja, hogy meghívtál? Nem szeretnék túl sokáig a terhetekre lenni…

‒ Ez egy elég nagy ház – mosolygott szélesen ‒, rengetegen élünk itt, Ilona és Ferenc családja, a szüleim… Hidd el, ha zavarná őket sem tűnne fel nekik, hogy egy emberrel több él a házban! – nevetett, én pedig biccentettem és halványan elmosolyodtam. Olyan rég történt már velem ilyen, hogy úgy éreztem, meg is fájdult a szám széle.

Mivel Krisztinán kívül alig ismertem valakit, sokáig csak csendes szemlélője voltam az eseményeknek. A család nem is akart zavarni, lévén hogy gyászruhát viseltem, úgy gondolták, hogy bizonyára mélyen gyászolom a férjem. Úgy véltem, nem is baj, ha ezt gondolják.

Krisztina bátyja, Ferenc magas, de nagydarab ember volt. Amikor nevetett, szinte szétfolyt a mimika az arcán. Mellette a felesége, Erzsébet olyan volt, mintha a lánya lett volna. Alacsony, vékony hölgy, gyermeki arcvonásokkal, világosszőke hajjal. Ilona, Krisztina nővére magas és karcsú volt, kicsit kimérten viselkedett velem, és a férjét, akárhányszor csak rám nézett vagy kedves szót szólt felém, diszkréten oldalba bökte. Fiuk, István bentlakásos iskolában tanult, ott, ahol Ferencék fia is. A férfiak folyton politizáltak. Egyik Ferenc József királyunk pártját fogta, a másik ellene érvelt. Az asztalnál ült még Krisztina édesanyja, Matild mama ‒ megkért, hogy így hívjam ‒, aki diszkréten bár, de a sokadik borát iszogatta és a húga, a vénlány Katalin.

‒ Én még harcoltam a pákozdi csatában! Micsoda viadal volt! – emelte fel a hangját büszkén Lévay úr, és megemelte a poharát. Erre a válasz csak egy egyöntetű sóhaj volt a család minden tagjától. Valószínűleg már ezerszer végighallgathatták a történetet.

‒ Tudjuk, édesapám – vett mély levegőt Ilona és a poharáért nyúlt ‒, hányszor szeretné még ezt elmesélni nekünk? – vonta fel gúnyosan a szemöldökét.

‒ Ili, kérlek! – szólt rá az édesanyjuk ‒, több tiszteletet! – csóválta a fejét.

‒Oh, micsoda idők voltak! – dőlt hátra, és vigyorogva folytatta. ‒ Még a kiegyezés előtti időkből… Még hogy kiegyezés! Ha nem úriember volnék, most köpnék egyet! – vágta az asztalhoz a poharát, és a vörösbor végigcsorgott a szélén, le a fehér, csipkésszegélyű, damaszt abroszra.

‒ Már három éve történt, édesapám. Úgy vélem, hogy ideje ezen túllépni, és az ország fejlődésén munkálkodni. Nincs értelme a múltba való visszatekintésnek – mondta nyugodt hangon Ferenc.

‒ Mindig csak ugyanaz a nóta – súgta Kállai István a feleségének, Ilonának, aki bőszen bólogatott.

‒ A pákozdi csata! Hogy megfutamítottuk annak a hiénának a seregét! Csodálatos idők voltak! Csodálatosak! – vigyorgott, én pedig biccentettem. Sokat nem érzékeltem azokból az időkből, olyan gyermek voltam még.

‒ Utána pedig öt évig börtönben ült. Azok is szép idők voltak? – kérdezte fennhangon a felesége.

‒Természetesen! – húzta ki magát. ‒ Mondja, kedvesem – nézett rám ‒, az ön családjából harcolt valaki a szabadságunkért? – hunyorított rám, mintha csak azt szeretné felmérni, hogy igazat felelek-e.

‒ Édesapám, hisz ezt már évekkel ezelőtt megkérdezte Linától – mosolygott rá Krisztina.

‒ Nem számít, öreg vagyok, elfelejtettem – forgatta a szemeit.

‒ Szívesen válaszolok – feleltem. ‒ Édesapám, illetve a három bátyja is harcoltak. Sajnos az egyik Schwechatnál esett el. Alig volt tizennyolc éves. A másik bátyja pedig Isaszegnél.

‒ Milyen szép halál! – sóhajtott fel. ‒ Szép…

‒ Mondja ezt a szabadságharc özvegyeinek és árváinak! – felelte dühösen a felesége.

‒ Petőfi Sándor is akkor halt hősi halált – mondta, de már csak magának.

‒ Nem válthatnánk esetleg témát? – szólalt meg végre Katalin, Lévayné húga.

‒ Képzeljék csak el, hogy mit hallottam! Épp Pest utcáit róttam pár napja, amikor fültanúja lettem két előkelő hölgy beszélgetésének ‒ mondta önmaga fontosságát túlhangsúlyozva Ferenc, s várt pár pillanatot, hogy elérje a kívánt hatást.

‒Csak nem hallgatóztál, bátyám? – vigyorgott rá Krisztina, mire ő dühösen felmorrant.

‒Nem – tiltakozott ‒, de nem is ez a fontos! Arról beszéltek, hogy szívesen tanulnának egyetemen! – mondta úgy, mintha ez a gondolat ördögtől való lenne. ‒ Egyetemen! – ismételte meg újra kacagva. ‒ Arról beszélgettek, hogy az egyikük orvos, a másikuk meg ügyvéd lenne – nevetett gúnyosan, mire a többi férfi is rákezdett.

‒ Én biztosan nem engedném meg, hogy női orvos vizsgáljon meg ‒ mondta Lévay úr, s látványosan összerezzent.

‒ Tehát önöknek is az a véleményük, hogy a nőnek a tűzhely mellett a helye? – kérdeztem érdeklődve, mire egy pillanatra még a levegő is megfagyott.

‒ Mi más lehetne? Ez a dolgok természetes rendje! – felelte Ferenc kimérten. ‒ Miért? Ön szeretne esetleg egyetemen tanulni?

‒ Ha a férfiak megtehetik, hogy képzik magukat, akkor mi miért vagyunk elzárva ettől a lehetőségtől? ‒ kérdeztem, mire mindenki csak pislogott.

‒ Drága bátyám, Linában vetélytársadra akadtál! – nevetett fel Krisztina, majd rám kacsintott, mintegy biztatás gyanánt.

‒ Nem is tudtam, hogy maga ilyen harcos lelkületű teremtés – csóválta a fejét ‒, de mint ahogy már mondtam, ez a dolgok természetes rendje. Elfogadott tény, hogy ha egy nő tanul, akkor az agymunka következtében meggyengül a medencéje, amely később megnehezítheti az utód kihordását! – mondta büszkén, majd beleivott a borába. ‒ Minden úgy jó, ahogy van. A férfiak úgysem szeretik a túl okos nőket – vont vállat.

‒ Én ezzel nem értek egyet – feleltem. ‒ Szerintem egy nőnek ugyanolyan eséllyel kellene bírnia, mint egy férfinak ‒ kezdtem volna bele a Mimi néni által a fejembe ültetett gondolatba, ami miatt sokszor megütöttem már a bokámat, de Ferenc félbeszakított.

‒ Madách Imre akadémiai székfoglalójában is úgy értekezett a nők képességeiről, mint akik bár korán fejlődnek, de teremtő géniusznak híján vannak. S ennek hiánya meggátolja őket abban, hogy az emberiség irányadó szellemei közé emelkedjenek. Kérem, fejezzük be a vitát – kezdett el kényelmetlenül fészkelődni.

‒ Nehéz úgy, ha a nemem a gúny tárgya.

‒ Mondjon nekem egy nőt, aki maradandót alkotott, aki nyomot hagyott a világban! – szólt a kihívás. ‒ A tudomány, a művészetek világában mind-mind férfiak jeleskedtek.

‒ Könnyű a férfinak, ki nincs elzárva a tudástól, s oda megy, ahova a szíve hajtja – mondtam. ‒ De mondok pár nőt! Jeanne D’Arc, Tudor-házbeli Erzsébet angol királynő, Viktória, Nagy-Britannia és Írország Egyesült Királyságának királynője… ‒ kezdtem el sorolni, de ő újra belém fojtotta a szót.

‒ Ők nem…

‒ Ők nem hagytak nyomot a világban? – fejeztem be gúnyosan. ‒ S ha már ön oly nagyra van a saját neme képességeivel, mondja, férfi létére, alkotott bármily maradandót? Ha nem, akkor joggal nevezheti magát hasztalannak, hisz annyi tudással a fejében is csak középszerű maradt, s nem formálta át a világot. Így pedig csak annyit ér, mint az ön által olyan kevésre tartott gyengébbik nem – fejeztem be, mire hosszú percekig csend honolt az étkezőben, de én éreztem, hogy pezseg a vérem. Senki sem szólt semmit. Ferenc vörösödő feje láttán éreztem, hogy célt értek a szavaim. Bárcsak megveregethetném a saját vállam.

Ezt követően Matild mama egy társadalmi esemény felé terelte a szót. Ferenc továbbra is mérgesen méregetett engem, de én álltam a tekintetét.

‒ Remélem, nem haragszol az édesapámra és a bátyámra. Az előbbi túl lelkes, sokszor nem veszi észre, hogy untat másokat. A bátyám pedig mindig azt hiszi, hogy igaza van – ültünk a szobámban Krisztinával a vacsorát követően. Kint nagy pelyhekben hullott a hó, s eszembe juttatta a Mimi néninél töltött időket, mire elmosolyodtam.

‒ Számomra inkább szórakoztató volt – feleltem ‒, rég vívtam már szócsatát.

‒ Ferenc emlékezni fog erre – nevetett ‒, édesapa meg… Nincs olyan esténk, hogy ne hozná szóba azokat az időket. Nem mellesleg egy Petőfi-kötetet tart az éjjeli szekrényén. Szegény édesanyám, már nehezen bírja idegekkel édesapát. Ahogy öregszik, egyre rosszabb lesz. Amikor két éve meghalt Szendrey Júlia, édesapám szinte örömtáncot járt! Nem bírta neki megbocsájtani, hogy eldobta az özvegyi fátylát.

‒ Nem várhatták el tőle, hogy örökké özvegy maradjon – feleltem kicsit komoran, és magam elé meredtem.

‒ Nagyon elgondolkodtál – szólt Krisztina, és ez visszazökkentett. ‒ Talán Gyulán? – kérdezte, de amikor látta, hogy a szemeim dühösen megvillantak, mélyet sóhajtott. ‒ Sajnálom. Túlságosan is tolakodó vagyok, de amióta megérkeztél ide, egy szót sem szóltál róla.

‒ Talán túl fájdalmas az emlékezés – vontam vállat.

‒ Emlékszem, mindenki odáig volt érte – vigyorgott Krisztina. ‒ A modora kifogástalan volt – folytatta. Biccentettem.

‒ Ne haragudj, kérlek, de nem szeretnék róla beszélni.

‒ Természetesen. Majd elmesélsz mindent, ha már kicsit enyhült a fájdalmad – mosolygott rám biztatóan.

Este nehezen tudtam elaludni. A múlt árnyai nem hagyták, hogy békés álmom legyen. Gyula még a halála után is kísértett… Azt hittem, hogy minden más lesz, de nem így lett. Még nem. Magamra vettem a köntösömet, belebújtam a papucsomba és lementem a földszintre. Egy pislákoló gyertya fénye világította meg az utamat. Sokszor azt éreztem, hogy figyelnek, s ettől felállt a szőr a tarkómon. Gyula figyel… értem jön…

‒ Ő már halott. Halottabb már nem is lehetne – súgtam magam elé, miközben lementem a lépcsőn, ki a kertbe. Ha valaki látott volna, azt hihette volna, hogy megőrültem. Hideg volt, majd megfagytam, de ettől azt éreztem, hogy élek. A hó nagy pelyhekben hullott rám, talán már a hajam is fehérben pompázott. A gyertya lángja felé tartottam a kezem, nehogy kialudjon a fénye. Visszagondoltam az aznapi szócsatára Ferenccel, ami büszke, félszeg mosolyt csalt az arcomra.

‒ Ki maga? –Összerezzentem, és ijedten a hang irányába fordultam. ‒ Ki maga?! – kérdezte még barátságtalanabb módon, amitől még jobban megijedtem. Döbbentem meredtem a magas férfira. ‒ Nem tud beszélni? Milyen embereket engednek be ide? – dühöngött tovább, miközben a hosszú, sűrű haja a szemébe lógott. ‒ Elvesztem a türelmem!

‒ Gyarma-… Gyarmaty Karolina vagyok – nyögtem ki elhaló hangon, erre a férfi kiegyenesedett és összeráncolt homlokkal nézett rám.

‒ Hiszen mi ismerjük egymást – mondta. ‒ Nagyon régről. Fel sem ismertem volna.

‒ Ki… ki ön?

‒ Lévay Márton vagyok, szolgálatára – felelte gúnyosan. Kutattam az emlékeimben, és valóban, Krisztinának három testvére volt. Két bátyja és egy nővére. Nem értettem, hogyan is feledkezhettem meg Mártonról. Olyan rég nem láttam már! Csúnya fiú volt, nyakigláb könyvmoly.

‒ Emlékszem önre, de nagyon megváltozott – szóltam kétkedve. ‒ Biztosan ön az? – léptem közelebb.

‒ Megkérdőjelezi a személyazonosságomat? – nevetett fel gúnyosan. ‒ Ilyen merészséget is csak ön enged meg magának!

‒ Elnézését kérem, csak nagyon meglepődtem.

‒ Mit keres itt?

‒ Friss levegőre vágytam.

‒ Mármint a házunkban…

‒ Meghalt a férjem, és a húga, Krisztina volt olyan kedves és értem küldetett.

‒ Részvétem – mondta.

‒ A családja nem említette, hogy hazatér – meredtünk egymásra továbbra is a sötét éj leple alatt. Mintha egyikünk sem akarta volna elhinni, hogy ilyen késői órában, a ház kertjében egy hús-vér ember áll előtte.

‒ Meglepetésnek szántam a hazatértemet, csak a tervezettnél később érkeztem meg – felelte, majd hátat fordított. ‒ Bejön a házba, vagy tovább fagyoskodik idekint?

‒ Fagyoskodnék még – feleltem halványan mosolyogva.

‒ Meg ne fázzon – felelte mogorván, majd biccentett és bement a házba. Hosszan utánanéztem. Milyen furcsa szerzet!

Reggel újra rémálmok közepette ébredtem. Ott találtam magam a régi házunkban, a régi dolgaink között. Futottam egy végeláthatatlanul hosszú folyosón, zokogva, félve, és senki sem segített. Felültem és ziháltam, izzadságban úszva próbáltam észhez térni. Remegő térdekkel felálltam, és a kancsóból öntöttem magamnak egy pohár vizet. Próbáltam magam megnyugtatni, de az ilyen álmok után ez nagyon nehéz volt. Mire magamhoz tértem valamelyest, máris ideje volt a reggelinek. Az egyik cselédlány koszorúfonatot készített nekem, ami remekül passzolt a szív alakú arcomhoz. Még mindig nem éreztem tökéletesnek a megjelenésemet, de reméltem, hogy az új környezet majd segít. Még az ilyen reggelek után is ebben bizakodtam. A lány erősen meghúzta a fűzőmet, segített nekem felöltözni, majd elindultam az étkező felé.

‒ Képzeld, Lina! Tegnap megérkezett Márton! – nevetett hangosan Krisztina, belém karolt, és lesétáltunk a lépcsőn. ‒ Az éj leple alatt lopózott be, akár egy tolvaj! – ráncolta a homlokát értetlenül, miközben félrehúzta a száját. Rámeredtem, különös érzés lett úrrá rajtam, majd megráztam a fejem. ‒ Á, Márton! – kacagott Krisztina. ‒ Vendégünk van!

Márton lassan megfordult, és komor tekintetét ránk vetette. Nagyon magas volt, sötét haja megzabolázhatatlanul lógott a fején, sötétbarna szemeire hosszú pillái vetettek vészjósló árnyékot. Fekete öltönyt viselt, alatta fekete mellénnyel, fehér inggel, alul fekete nadrággal kiegészítve. Míg a nők egyre színesebb és díszesebb ruhákat viseltek, addig a férfiak öltözéke egyre unalmasabbá vált. De nem bántam, hogy Márton feketében volt, így nem éreztem, hogy nagyon kilógok a sorból.

‒ Végváryné – biccentett. ‒ Jó reggelt kívánok – mondta, majd megigazította a csokornyakkendőjét. ‒ Fojtogat… – dünnyögte.

‒ Márton – forgatta a szemeit Krisztina ‒, te mit sem változtál!

‒ Csak nem értem, miért kell magam ennyire kiflancolni egy reggelihez ‒ duzzogott kissé, majd rám nézett, talán várt valami egyetértésfélét. Krisztina közelebb lépett a bátyjához, és próbált enyhíteni a csokornyakkendő okozta megpróbáltatáson.

‒ Tudod, hogy Évike mennyire szerette – sóhajtott, mire Márton arca egy pillanatra elsötétedett, majd erőt vett magán.

‒ Tudom.

Beléptünk az étkezőbe, ahova már megérkezett az egész család. Asztalhoz ültünk, és nekiláttunk a bőséges reggelinek. Ferenc az újságja mögül kémlelt engem, majd megszólalt:

‒ Kipihente már a tegnapi eszmecserénket, asszonyom? – kérdezte, miközben neki szerettem volna látni az étkezésnek.

‒ Köszönöm kérdését és aggodalmát, de nem volt mit kiheverni – feleltem hasonló hangnemben.

‒ Lina tegnap kifejtette nézeteit a nők és a férfiak közötti egyenlőtlenségekről, amely a mi kedves bátyánkat nem érintette túl jól – súgta Krisztina Márton fülébe, de nem olyan halkan, hogy Ferenc ne hallja meg, és a szemei dühösen megvillantak.

‒ A túl sok hasztalan gondolattól nem fájdult meg a fejecskéje? – kérdezte.

‒ Kérlek, Ferenc… ‒ érintette meg a felesége óvatosan a férje alkarját, hogy megnyugtassa, de Ferencet addigra már átjárta a versenyszellem. Mélyet sóhajtottam.

‒ A fejecském, köszönöm, nem is lehetne jobban. Nyugodtan szeretném elkölteni a reggelimet – feleltem kimérten.

‒ Talán visszavonulót fúj? – tette le maga mellé az újságját.

‒ Nem, de úgy vélem, hogy amit szerettem volna, azt tegnap elmondtam – füllentettem. Nem volt kedvem újra végighallgatni a nemem pocskondiázását.

‒ Mégis mi az, amivel szegény vendégünk kivívta a haragodat, Ferenc? – kérdezte vigyorogva Márton, mire a bátyja püffedt arca dühösen megrándult.

‒ Ha hallottad volna, te is vérig lennél sértve! Azt állította, hogy a nők többre hivatottak annál, mint amit a társadalom kijelölt a számukra!

‒ Vagyis a férfiak – mondtam könnyedén, miközben a teámat kavargattam.

‒ Végváryné szerint a nőknek is meg kellene engedni, hogy egyetemre járhassanak! – Úgy beszélt, mintha szitkozódna.

‒ Én egyetértek Végvárynéval – szólt Márton ‒, pártolom a nők oktatását. Úgy gondolom, hogy ebben nincs semmi rossz – felelte, mire Ferenc szája tátva maradt.

‒ Ó, nem gondoltam, hogy te is ilyen, a normálistól oly távol álló nézeteket vallasz – csóválta rosszallóan a fejét. ‒ De gondolj csak bele! Mi lenne, ha a nők tanulnának, dolgoznának… A végén nekünk kellene otthon maradni az utódainkkal, amíg ők járják az önmegvalósítás rögös útját! Mi, férfiak, mondhatni áldozatok vagyunk, megkíméljük asszonyainkat a rideg külvilágtól, amelyben minden bizonnyal elpusztulnának! – mondta, s csak egy kevés választotta el attól, hogy glóriát képzeljen a feje köré.

‒ Köszönöm nőtársaim nevében az aggodalmát, de erről minket senki sem kérdezett meg – feleltem. ‒ Kérem, zárjuk le ezt a vitát, úgysem jutunk dűlőre! Maga is és én is a saját nemünket képviseljük – váltottam békülékeny hangnemre, de őt nem hatotta meg.

‒ Remélem, Krisztina, téged nem fertőznek meg ezek a vészjósló gondolatok!

‒ Sajnálom, Ferenc, de egyet kell értenem Linával – felelte mosolyogva, mire Ferenc felszisszent, majd távozott.

‒ Milyen sértődékeny – vont vállat Matild mama, majd szélesen elmosolyodott. Ránéztem Mártonra, és köszönetképpen biccentettem egyet.

Délután furcsa dolog történt velem. Épp a házban indultam felfedezőútra, amikor Katalin asszony rám lelt. Mióta megérkeztem, csak nézett engem, méricskélt, de nem szólt hozzám.

‒ Nem volt a legjobb döntés, hogy ide jött – mondta, és békaszerű szemeit rám emelte, olyan jelentőségteljesen, mintha ebből értenem kellene, hogy mit akar ezzel mondani.

‒ Nem értem – ráztam a fejem. ‒ Miért nem?

‒ Nem biztonságos itt! – szorította meg a kezem és teljesen kipirult. ‒ Sokáig rágódtam azon, hogy elmondjam-e önnek, de úgy döntöttem, hogy beavatom. Ebben a házban már több rejtélyes haláleset is történt!

‒Több rejtélyes haláleset? – kerekedtek el a szemeim. ‒ Mire gondol? Kik haltak meg?

‒ Egy kislány… Két kislány! ‒ nyelt nagyot.

‒ Milyen kislányok? – kérdeztem egyre ijedtebben.

‒ Katalin néni! Minden rendben? – kérdezte hangosan Márton, mire ő elengedte a kezemet. ‒ Ijesztgeti a rémtörténeteivel a vendégünket?

‒ Nem, én nem… ‒ felelte zavarodottan, majd hosszan rám nézett és elsietett. Mérges voltam Mártonra, amiért megzavarta szegény asszonyt.

‒ Nem kellett volna ilyen hangnemben beszélnie vele! – szóltam rá dühösen.

‒ Szegénynek az agyára ment a vénkisasszonylét – meredt a néni elsuhanó alakja után.

‒ És nem kellene ennyire tiszteletlennek lennie! – néztem rá ingerülten és azt terveztem, hogy magára hagyom, de ő elém állt. ‒ Nem enged az utamra? – kérdeztem felháborodva, mire ő felhúzta a jobb szemöldökét. ‒ Milyen halott kislányokról beszélt a nagynénje?

‒ Volt még egy kishúgunk, Évike. Krisztina után született, de gyermekként meghalt. A másik, gondolom, Krisztina kislánya lehet… Nem tudom, hogy miért zaklatja önt ilyen családi ügyekkel.

‒ Ó… ‒ Mély levegőt vettem. ‒ Azt mondta, hogy több haláleset is történt a házban.

‒ Valószínűleg mióta a családom birtokában van a ház, már többen meghaltak ezen ódon falak között – felelte gúnyosan.

‒ Köszönöm a kioktatást, de a nagynénje szerint rejtélyes halálesetek történtek itt! – feleltem felháborodottan.

‒ Ön túl érzékeny. Én ilyen, hogy is mondjam – ízlelgette a szót ‒, rejtélyes halálesetről nem tudok – felelte. ‒ Szinte az egész életemet itt töltöttem. Élénk a néném képzelőereje.

‒ Gondolja? – húztam fel kérdőn a szemöldökömet. Általában az emberek nem veszik komolyan a vénkisasszonyok locsogását. De mi van, ha van a mondanivalójában némi igazság?

‒ Nem fogja kiverni a fejéből a nagynéném szavait, igaz? – fűzte össze a mellkasa előtt a karjait.

‒ Ez nem tartozik önre – feleltem barátságtalanul. ‒ Komolyan gondolta, amit a reggelinél mondott?

‒ Sok mindent mondtam – válaszolta. Nagyon idegesített már a válaszadásának módja.

‒ Tudja, hogy mire gondolok. Arra, hogy a nőknek is joguk lenne a tanuláshoz!

‒ Igen, így gondolom. Ismerek olyan nőket, akik sokkal okosabbak a férfitársaiknál, de nem kapnak esélyt női mivoltukból fakadóan – szólt. Elgondolkozva ránéztem, majd biccentettem.

‒ Ha megbocsájt… ‒ mondtam, mire ő félreállt, én pedig elsuhantam mellette.

Sokan éltünk a házban, mégis valahogy túl nagy volt a csend. Talán ha a két fiú otthon lett volna, nagyobb lett volna a ricsaj. A kicsi Dávid, Krisztina körülbelül egyéves kisfia elméje még csak nyiladozott. Sokszor hallottam a kacagását, a csicsergő hangját, ez mindig ír volt a fájó szívemnek. Krisztina sok időt töltött vele, láthatóan odáig volt a kisfiáért.

Sokszor üldögéltem egyedül egy könyv magányában a könyvtárszobában. Valahogy ezt a helyiséget rajtam kívül nem látogatta senki. Azt hihette volna az ember, hogy magamnak való fajta vagyok. Pedig ez nem így volt, egyszerűen az elmúlt években annyi borzalom jutott nekem osztályrészül, hogy nem nagyon állhattam az emberek társaságát. Jó volt egyedül lenni. Végre nem volt senki, akinek meg kellett felelnem, csak magamnak, ez pedig üdítő érzés volt.

Talán egy dolog zavart nagyon. Ilona férje, István. Ha tehette, körülöttem sündörgött. Krisztina azt mondta róla, hogy még a legyet is röptiben… Akárhányszor rám nézett, kirázott tőle a hideg. Nem volt kellemetlen jelenség, de folyton be akart hatolni a személyes terembe, és ezt nem szerettem. Ha elsétált mellettem, mindig a lehető legközelebb állt, pajzánul vigyorgott, mint aki vetkőztet a szemével.

‒ Olvasunk, olvasunk? – hallottam a behízelgő hangját a hátam mögül. A tarkómon éreztem a leheletét, felállt rajta a szőr.

‒ Tehetsége van a settenkedéshez, uram – feleltem dühösen, de nem néztem rá, csak a könyvbe meredtem. Reménykedtem, hátha elmegy. Kár volt. Lehuppant mellém, és mélyet sóhajtott, majd jobb kezét lefektette a kanapé támlájára, a hátam mögé. Éreztem, ahogy óvatosan hozzáér a felkaromhoz. Előrébb ültem, de csak nem hagyott békén. Összecsaptam a könyvet, és dühösen ránéztem. Úgy tűnt, hogy szórakozik rajtam.

‒ Kérem, abbahagyná? – vettem mély levegőt, pedig legszívesebben ráordítottam volna dühömben.

‒ Mit? – kérdezte ártatlannak színlelve magát, és szélesen elvigyorodott. ‒ Nem csináltam semmit.

‒ Tapogat!

‒ Én? Soha! – vigyorgott tovább önelégülten. Ha fejbe vágom ezzel a könyvvel, már nem fog így vigyorogni, annyi szent! Felpattantam, hogy elsiessek onnan, mielőtt kárt tennék ebben a szép könyvben, mivel az ösztöneim azt súgták, hogy nem vagyok biztonságban a zárt ajtó mögött ezzel az udvariatlan kéjenccel. És milyen igazam lett! Hirtelen elém állt, és magához rántott.

‒ Ne kéresd magad… ‒ hízelgett.

‒ Mikor váltottunk tegezésre, uram?! Engedjen el! – ráncigáltam a kezem, de az sehogy sem akarta követni az utasításaimat.

‒ Tudom, milyenek az özvegyek… Végre megszabadultak az utálatos férjüktől, és kedvükre élvezhetik az életet! ‒ közeledett felém és megcsapott a lehelete.

‒ Nem tudom, milyen özvegyekkel találkozott, de én nem ilyen vagyok! Sikítok, ha nem enged el! Azt akarja, hogy a felesége meglásson minket? – próbáltam hatni a lelkiismeretére.

‒ Ilonkát nem zavarják az én kedvteléseim. Addig is nem neki kell az igényeimet kielégítenie. Az étvágyamat! – Belecsókolt a nyakamba, amitől olyan undor futott végig rajtam, hogy majdnem tarkón hánytam. Ledermedtem, eszembe jutottak a régi emlékek. Nem! Elég! Megfogadtam, hogy a beleegyezésem nélkül soha többé nem nyúlhat hozzám senki!

Hirtelen elemi erő szállt meg, és jó erősen a hitvány testrészébe húztam a térdem, majd hogy még örömtelibb perceket okozzak neki, jól rátapostam a lábára. Amikor már erősen jajgatott, a kezemben szorongatott könyvvel jól fejbe vágtam. Olyan lelkesedés tört rám, hogy teljesen átjárta a testem a boldogság és a tettvágy. Legszívesebb belerúgtam volna még egyet, de egy úrihölgy ilyet nem tesz, igaz?

‒ Ó, talán megsérült? – kérdeztem ártatlanul, miközben lenéztem a jajgató emberre. Fájdalommal a tekintetében meredt vissza rám, arcáról a kín többféle változata volt leolvasható.

‒ Hiszen… hiszen maga többször megütött engem! ‒ suttogta zavartan, a fájdalomtól elfúló hangon, és kezeit a számára oly fontos testrészén nyugtatta.

‒ Hogy én? – tettem a mellkasomra a tenyeremet tettetett megdöbbenéssel. ‒ Én soha nem tennék ilyet! – mondtam, majd szélesen elmosolyodtam. ‒ Máskor jól gondolja meg, hogy akaratomon kívül hozzám ér-e! – Otthagytam, hadd sírjon magányában. Minden büszkeségétől csak nem foszthattam meg!

Rég éreztem magam ennyire elevennek. A szobámban lévő tükörben láttam, hogy teljesen kipirultam, mintha kicsit visszaköltözött volna belém az élet, és olyan lettem volna, mint annak idején! Olyan bátor és határozott teremtés voltam! Nem az a rettegő, elnyomott nő, aki lettem…

Pár perc múlva kopogtak az ajtómon. Hamar véget ért a diadalmámorom. Vagy István jött azért, hogy bocsánatot kérjen, amit kétlek, vagy a család egyik tagja, hogy közölje, a viselkedésem ebben a házban megengedhetetlen, és felkérjen, hogy azonnal távozzak. Mély levegőt vettem, és ajtót nyitottam.

‒ Önt küldték? – sóhajtottam csalódottan, amikor megláttam Mártont. Értetlenül összehúzta a szemöldökét.

‒ Kik és miért? – kérdezett vissza. Zavartan bámultuk egymást egy darabig, majd megtörtem a csöndet.

‒ Voltaképp miért jött?

‒ Ön a találkozásunk óta egyre barátságosabb… ‒ szólt gúnyosan. ‒ Csak jöttem megnézni, hogy jól van-e.

‒ Jól, köszönöm – feleltem. ‒ Miért kérdi? – Nem akartam magam elszólni.

‒ Láttam Istvánt nem épp férfihoz illő pózban jajgatni a könyvtár padlóján, és valahol az volt az érzésem, hogy ez önnek köszönhető – mondta, és próbálta mosolyát elrejteni a komor ábrázata mögé.

‒ Ó… – Egy pillanatra elszégyelltem magam, majd erőt vettem magamon, és válaszoltam. ‒ Igazán sikeres napom volt eddig.

‒ Nem akarok magára ijeszteni, de vigyázzon Istvánnal. Nagyon sunyi alak. Nem egy hasonló ügyét kellett már elsimítania a családnak… Csak Ilonkáért meg a kisfiúért teszik ‒ mondta komolyan. ‒ Alattomos féreg.

‒ Aggódik értem?

‒ Minden nőért aggódom, akire István ráemeli a tekintetét – sóhajtott. ‒ Este zárja az ajtaját, igaz?

‒ Igen – biccentettem.

‒ Jól teszi. Szeretné, ha lépéseket tennék az ügyben? – nézett rám azokkal a nagy, sötét szemeivel aggódva. Hálás voltam neki érte, de nem akartam kiszolgáltatottá válni.

‒ Köszönöm, de nem. Meg tudom magam védeni. Most pedig lepihennék, kicsit kifárasztott ez a nap…

‒ Természetesen – felelte. ‒ Ne felejtse el bezárni az ajtót! – mondta el még egyszer.

‒ Nem fogom. Köszönöm – mondtam, majd becsuktam az ajtót.

Úgy gondoltam, hogy Márton félelmei alaptalanok, és bár István egy undorító, sunyi alak, mégis ráijesztettem annyira, hogy még egyszer nem fog próbálkozni.

Ilona azonban attól a naptól kezdve rám sem nézett, a férje bizonyára beavatta, miért jajgat oly nagyon. Keresztülnézett rajtam, mintha én lennék a hibás a történtekért. Végső soron sokat nem veszítettem gyűlölete miatt, már az első perctől tudtam, hogy nem leszünk barátnők. Itt volt nekem Krisztina, és ez bőven elég volt.

Tél vége felé döbbenetes dolog borzolta a kedélyeket ebben az álmos kis városkában. Olyan, amiről a legvadabb rémálmomban sem gondoltam volna, hogy megtörténhet ezen a helyen! A viharoknak és esőzéseknek köszönhetően a víz kimosott egy női holttestet a földből, nem messze a Lévay család otthonától. A ház népe összeszaladt, rég lehetett már ekkora izgalom a környéken.

‒ Hallottad, mi történt? – sietett felém Krisztina amikor meglátott a fenti folyosón.