Elizabeth Helen

A SZÉPSÉG ÉS A FENEVADAK

Bonded

BY

Thorns

TÖVISEK HÁLÓJÁBAN

Ventus Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

39. FEJEZET

40. FEJEZET

41. FEJEZET

42. FEJEZET

43. FEJEZET

44. FEJEZET

45. FEJEZET

46. FEJEZET

47. FEJEZET

48. FEJEZET

49. FEJEZET

50. FEJEZET

51. FEJEZET

52. FEJEZET

53. FEJEZET

54. FEJEZET

55. FEJEZET

56. FEJEZET

57. FEJEZET

58. FEJEZET

59. FEJEZET

60. FEJEZET

61. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Mindenkinek,

aki egy saját tündérmesére vágyott

távoli helyekkel, merész párbajokkal, varázsigékkel, álcázott hercegekkel…

és, természetesen,

megannyi szörnyeteggel.

Elizabeth Helen fenntartja az erkölcsi jogot, hogy jelen mű szerzőjeként azonosítsák.

Ez a regény teljes egészében fikciós mű. A benne szereplő nevek, szereplők és események a szerző képzeletének szüleményei. Bármilyen hasonlóság valós, élő vagy holt személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

Minden jog fenntartva. A kiadvány semmilyen formában és eszközzel, akár elektronikusan, mechanikusan, fénymásolással, rögzítéssel vagy más módon nem másolható, nem tárolható adatlekérdező rendszerben, és nem továbbítható a kiadók előzetes engedélye nélkül.

A Tövisek hálójában egy felnőtteknek szóló fantasykönyv. Érett témákat tartalmaz, egyértelmű szexuális tartalmakkal (F/N, F/F), és +18-as olvasóközönségnek szánták.

Felkavaró tartalmakra vonatkozó figyelmeztetés: verbális bántalmazás korábbi párkapcsolatban, fizikai bántalmazásra való utalások korábbi kapcsolatból, vér és fantasyerőszak.

1. FEJEZET

Rosalina

Már körbeutaztam a világot. Sétáltam a kínai nagy falon, vacsoráztam az Eiffel-torony tetején, és utaztam a Tokióból Oszakába tartó szuperexpresszvonaton. És ez még nem minden. Sárkányháton csatába vezettem egy sereget, elcsábítottam egy alvilági maffiafőnököt, és visszautaztam az időben, hogy szerelembe essek a vikingektől kezdve a kerekasztal lovagjain át mindenkivel. Ezer életet átéltem már.

Kár, hogy az egyetlen valódi egy kibaszott nagy szívás.

Sóhajtok, és becsukom a könyvet, amit eddig olvastam. Jó könyv, egy szellemvadászról szól, aki véletlenül beleszeret abba a lélekbe, akit el kéne kapnia. Néhányan ezt az olvasmányt bűnös élvezetnek hívják, de miért kéne bűntudatomnak lennie, amiért el akarok szökni valahova máshová, akár csak egy rövid időre?

A könyvesbolt halálosan csendes ma, így el tudtam bújni néhány oldallal… vagy talán százzal. Ez már megszokott, amikor eljön az ősz. Amint lemegy a turistaszezon, Orca Cove átvált hibernált üzemmódba. Csak a törzsvendégek térnek be, és ők nem várnak – vagy akarnak – tőlem túl sokat.

A fülem mögé tűrök egy elszökött tincset, nem is bajlódom azzal, hogy visszakössem abba a kócos patkányfészekbe, amit a fejem tetejére halmoztam. Kipillantok az üzlet nagy, utcafronti ablakain, és máris a pulóveremért kell nyúlnom. Az őszi eső itt, a Csendes-óceán észak-nyugati partjánál olyan szokványos, mint egy medve, aki az erdőben végzi a dolgát, de ez a helyieket nem akadályozza meg a panaszkodásban. Óvatosan, nehogy lelökjem az általam elrendezett kirakati könyveket, tenyeremet a párás üvegnek nyomom. Én szeretem az esőt. Kevésbé érzek bűntudatot, amiért összekuporodom bent, távol mindentől és mindenkitől. Biztos vagyok benne, ha beszélnék erről valakinek, azt gondolná, hogy ez fura. De hé, mint az eső Orca Cove-ban vagy az erdőben székelő medvék, ez is megszokott.

Csilingelve nyílik az ajtó, mire Josie és Tiffany sétálnak be, egymással fecsegve. Annyira tipikus helyiek, amennyire csak lehet: középkorúak, kedvelik a bort, klikkesednek. Mindkettőjük férje horgásztúra-vezető.

– Sziasztok! – szólok, és úgy teszek, mintha rendbe tenném a kirakatot, ahelyett, hogy úgy bámulok ki az esőre, mint egy különc. – Hogy vannak ma a hölgyek?

Josie megáll, és a csípőjére teszi a kezét. Megcsináltatta a haját, füle alatt rövid fürtök göndörödnek.

– Rosalina, mindennap elsétálok a bolt előtt, és te mindig az ablakban állsz. Richard nem ad egy szabadnapot?

Richard a főnököm. És biztos vagyok benne, hogy adna szabadnapot… életem végéig. De soha nem találna senkit ebben a városban, aki anélkül lenne hajlandó mindennap kinyitni és bezárni, hogy nem ad neki fizetést a túlóráért.

– Ó, én kérem, hogy ennyit dolgozhassak. – Beállok a pénztár mögé. – Lefoglal.

Josie és Tiffany sajnálkozó pillantást váltanak.

– Azt hiszem, a minap láttam apádat, ahogy a városba autózik – mondja Tiffany lassan. – Ezúttal merre járt?

– Petrából jött vissza. Jordániából. – Elfordulok, mert nem akarom, hogy észrevegyék, ahogy elpirulok. – Bár azóta már ismét úton van.

– Ezek szerint Petrában nem voltak tündérek? – cincogja Josie. Őszinte kérdésnek szánta, de nevetés cseng a szavai mögött. Egy kis könnyedség, hogy pletykát gyűjtsön a kávézói és aerobikórákon való találkozóikhoz. Nem adom meg ezt neki.

– Nem – morgom. – Még nem találta meg azt, amit keres.

– Gyere, nézzük meg az új magazinokat! – Tiffany elhúzza Josie-t a bolt hátuljába.

A pultra támaszkodva fejemet a kezembe hajtom. Richard talán ezért tart még itt. Amikor nincs turistaszezon, az egyetlen módja, hogy forgalmat hozzon az üzletnek, ha van egy cirkuszi szám a törzsvásárlóknak, akin gúnyolódhatnak.

Nem kéne így gondolkodnom. Josie és Tiffany egészen kedvesek. És számos barátom volt Orca Cove-ban. Persze az iskola végeztével ők mind továbbléptek, főiskolára mentek, vagy otthagyták a nyomukat a nagyvárosokban. Manapság nem igazán hallok felőlük. És ha mégis, nehéz követni a híreket az előléptetéseikről, utazási terveikről vagy más izgalmas kalandjukról a… Én még mindig itt vagyok. Egy könyvesboltban dolgozom. Gondoskodom papáról. Ott, ahol hagytatok engem.

Elfoglalom magam azzal, hogy megragadok egy rakás frissen kicsomagolt House & Garden magazint, és hátraviszem, hogy megmutassam Josie-nak és Tiffanynak. A hosszú órák ellenére szeretem a munkámat. Szó szerint körülvesznek a könyvek. Ezt hogy lehet nem szeretni?

A Sirály Torka Könyváruház hosszú és keskeny, tele magas könyvespolcokkal, amik igazi labirintussá teszik a helyet. Richard a szüleitől vette át, és nem hiszem, hogy szeretné az üzletet, azt viszont szereti, ha főnökösködhet az emberek felett, és egy monopóliumot birtokolhat.

Csakhogy én voltam az, aki ezt a lelakott, beázott, huzatos fakunyhót azzá tettem, ami. Plafonon végigfutó fényfüzérek? Pipa. Hetente változó kirakat a helyi érdekességekről? Pipa. Sosem hagyjuk ki a legújabb James Patterson-regényt? Pipa. Persze, néhány ötletem befuccsolt. Mint az, hogy egyedül ülök a bolt közepén, üres székek körében, egy gőzölgő kancsó tea vár kiöntetlenül, és senki sem jelenik meg az általam vezetett könyvklubon. Vagy az, amikor Richard beszedette velem a kirakatot, amely a helyi néphagyományt ünnepelte, és azt állította, hogy rossz hírét keltem az üzletének.

De próbálkozom. Csak ennyit tehetek.

Ezért örülök, hogy megmutathatom Josie-nak és Tiffanynak az új magazinokat.

– Sajnálatos. Mikor is fejezte be a középiskolát, nyolc éve? Ha nem lenne az apja, fogadni mernék, hogy már ő is elment volna a többi fiatallal együtt. – Josie hangja átkúszik a könyvhalmok közt. Egy magasabb könyvespolc mögé lépek, csendesen kihúzok egy könyvet, és figyelni kezdem őket.

Összedugták a fejüket, és úgy tesznek, mintha a magazinokat nézegetnék, de valójában azt csinálják, amit ebben a kisvárosban mindenki a legjobban tud. Pletykálnak.

– Naná, hogy az apja hibája – suttogja válaszul Tiffany. – A lány egy igazi szépség, kár tagadni. Úgy néz ki, mint a régi filmek sztárjai, nem gondolod? Nem csoda, hogy Lucas Poussin odáig volt érte. Emlékszel Lucasra?

– Hogy tudnám elfelejteni? – ájuldozik Josie. – Ő volt a legjobb dolog, ami valaha történt azzal a lánnyal. Kár, hogy nem vitte magával a városba. Megmentette az életét, de az apja őrületétől nem tudta megvédeni. Huszonöt év Bolond George hablatyolásából!

Tiffany eltakarja a száját a kezével.

– Először vicces volt. De most már inkább csak szomorú. Inkább eldobná a pénzét és a lánya jövőjét, mint hogy elfogadja, a felesége elszökött tőle.

– Nem, nem, elrabolták a tündérek. Talán a Mikulás befogta, hogy dolgozzon a játékgyárában. – Josie kienged egy vihogást, mire Tiffany a karjára csap.

Elvörösödik az arcom, és könnyek szúrják a szemem sarkát. Tudom, mit beszélnek a városban. Hogy ne tudnám? De hogy a saját fülemmel is halljam…

Ki akarok rohanni és sikítani, hogy mindent hallottam, amit mondtak. Hogy fogalmuk sincs, miről beszélnek. Hogy papa nem őrült. Hogy minden utazással, minden hitellel, amivel a felfedezőútjait finanszírozza, közelebb jut ahhoz, amire szüksége van.

De egyvalamiben nem tévedtek.

Lucas tényleg megmentette az életemet.

Lehajtott fejjel a pénztárhoz kullogok. Amikor hallom, hogy visszacsoszognak, mosolyt erőltetek az arcomra, és csak intek nekik.

A bűntudat fájdalma ránehezedik a gyomromra, amiért nem álltam ki magamért. Papáért. De hát mi értelme lenne?

Semmi sem fog változtatni a tényen, hogy én mindig is más leszek.

Talán igazuk van papával kapcsolatban.

Talán igazuk van velem kapcsolatban.

* * *

Az ég mélyszürkévé sötétedik, és felkapcsolódnak az utcai lámpák, miközben magamra rántom a kabátomat, és készülök bezárni.

Richard eljött egy órával ezelőtt, hogy megcsinálja a havi leltárt. Szerencsére ez egyike azoknak a feladatoknak, amiket nem bíz rám. Koszos, kockás kabátja a kartondobozokon lóg, miközben a legutóbbi szállítmányt csomagolja ki.

– Oké, akkor én mentem – szólok neki. – Holnap találkozunk, Richard!

Válaszul morog, de amint az ajtóra teszem a kezem, mély hangja feldörren.

– Mi a faszom ez?

Feltart néhányat a legújabb puhakötésű romantikus regényekből, amiket rendeltem. Egy vidám visítással kikapok egyet a kezéből.

– Végre megérkeztek! A gyűjteményünk eléggé elavult volt, hát gondoltam, feldobom kicsit. Ez egy romantikus fantasy egy varázsegyetemről, ez pedig egy kortárs romantikus regény egy lányról, aki fiúnak tetteti magát, hogy hokizhasson.

– Romantikus regények? – köpi Richard. – Rosalina, hányszor mondtam már neked? Nem veszik ezeket. – Tenyerével a homlokára csap. – Mennyit pazaroltál erre a hülyeségre a büdzsénkből?

A mellkasomhoz szorítom a könyvet.

– Ez nem hülyeség…

Richard úgy túrja át a dobozt, akár egy dühös vakond.

– Ez az egész rendelés romantikus regényekből áll? Mégis miféle idióta vagy te? – Egyenesen rám mered, sötét szeme összeszűkül. – Ezeket visszaküldjük.

– De… ha hagynád, hogy kitegyem a kirakatba…

– Idefigyelj, O’Connell! – rivall rám a főnököm. – Azt gondolná az ember, hogy minekutána egész életedben itt éltél, mostanra tudod, hogy az itteni emberek nem szeretik a változást. Azokat az írókat keresik, akiket ismernek. És főleg nem akarnak eszetlen, valószerűtlen szemetet, mint ez. Az egyetlen ember ebben a városban, aki van annyira bolond, hogy beveszi ezt a sok szart, az te vagy.

Nem beszélhetsz így velem. Akkor sem ismernéd fel az irodalmat, ha fejbe vágna. Undok vagy, mérges, és úgy nézel ki, mint egy vakond. Kilépek. Ilyen és ehhez hasonló gondolatok szaladnak át az agyamon, de kiszáradt a torkom, a szívem pedig túl gyorsan ver. Aztán egy másik hang csatlakozik a küzdelemhez. Kell ez az állás. Papának kell a pénz. Semmi másra nem vagy alkalmas.

Ösztönösen lehúzom a pulóverem bal ujját.

– Mi-mindenképpen visszaküldöm a könyveket. Holnap reggel ez lesz az első.

Richard sóhajt, és az orrnyergét masszírozza.

– Tudod, George-dzsal régen barátok voltunk.

George. Az apám.

– Miatta adtam neked munkát. Ne nehezítsd meg a dolgomat, rendben?

Bólintok, és mélyet sóhajtok, hogy visszanyeljem a könnyeimet.

– Oké. – Valahol találok egy cseppnyi bátorságot, hogy azt suttogjam: – Mielőtt visszaküldenénk őket, vehetnék kettőt?

Richard lustán legyint.

– Rendben. Vidd, amit akarsz! Levonom a fizetésedből.

Óvatosan kiválasztok két könyvet, és a táskámba dugom őket.

– Szép estét!

– Szép estét, Rosalina! – válaszol komoran. Mintha az, hogy velem kell foglalkoznia, a napja legrosszabb része lenne. Valószínűleg az is.

Lucas is ezt mondogatta régen.

Kilépek az esőre, és mindennél jobban kívánom, hogy bárhol legyek, csak ne itt.

2. FEJEZET

Rosalina

Szemerkélő eső csepereg a kabátomra, miközben végigsétálok az utcán, el a bolttól. Csak haza akarok érni, bedobni egy mikrós vacsorát, aztán összegömbölyödni a kanapén az én szellemvadászommal.

Francba! Óriási rendetlenség vár rám. Így megy mindig. Papa hónapokra elmegy, aztán néhány napra hazajön, és térképekkel, régi könyvekkel és furcsa leletekkel totális romhalmazzá teszi a házat, hogy aztán ismét eltűnjön.

Petra egy csalódás volt, azt mondta. Semmi más, csak zsákutcák. Ezúttal visszatér az erdőbe. Mindig oda megy vissza.

Orca Cove-ot nyugaton a Csendes-óceán, délen a Villeneuve-tó határolja. A terjedelmes Briarwood-erdő az északkeleti oldalon ölel körbe minket. Csúcsidőben a vadászatvezetők odaviszik a turistákat. De papa azt mondja, valami más is van ott.

Kapucnimat a fejemre húzom, és lenézek átázott cipőmre. Jó sátra és csúcsminőségű felszerelése van, de biztosan fázik. Pakoltam neki szárított ételeket, és megbizonyosodtam róla, hogy vannak víztisztító tablettái is, de mi lesz, ha elfelejti használni őket? Mi lesz, ha megsérül, és nem lesz segítsége?

Mi lesz, ha ez lesz az az alkalom, amikor nem jön vissza?

Feleslegesek ezek a gondolatok. Már százszor elmondtam őket papának. De neki nem számít. Ott van valahol, Rose. Tudom. Nem állok meg, amíg haza nem hozom.

Minden kisvárosnak megvan a maga különce. Orca Cove-ban Bolond George az, az apám. Azelőtt régész volt, aki azt mondta az egész városnak, hogy a feleségét elrabolták a tündérek.

Közel lakom a könyvesbolthoz – Orca Cove-ban minden közel van –, de a hosszabb úton megyek haza. Toronymagas fenyők szegélyezik az utcát, és az összes épület úgy néz ki, mintha rönkház lenne. Városunk középpontját, a Poussin Vadászházat aranyló fények világítják meg, miközben az emberek a bárjához igyekeznek, hogy betérjenek egy munka utáni boldogítóra. Már évek óta nem tettem be oda a lábamat. Túl sok az emlék.

Csak egyvalami tud felvidítani egy olyan nap után, mint a mai.

A lábam tudattalanul visz engem a város legszélén húzódó utcához, távol a házaktól és a belvárosi üzletektől. Az ég már sötétebb lett, és itt kevesebb az utcai lámpa, ám úgy ismerem ezt a részt, mint a tenyeremet. A tócsákból felfröccsen a víz a bokámnál, ahogy megszaporázom a lépteimet.

És amint meglátom, egyfajta nyugalom tölt el. Ez csak egy bádogtetős épület betört ablakkal, letört ajtókilinccsel és ronda olívazöld festékkel, ami pereg minden falról. Már évek óta eladó, de sosem nézte meg senki.

Egy nap viszont az enyém lesz. Odasétálok hozzá, és tenyeremet a falra simítom. Magam elé képzelem: reggel első dolgom lenne kinyitni az ajtókat, amikor a ködfátyol még a fenyők körül táncol. Egy gyönyörű, hosszú íróasztalhoz sétálnék, amin egy csúcsminőségű számítógép van, ami sosem fagy le. Az egyik oldalon sorokban állnának a könyvek. Egy hatalmas gyermekrészleg egy játékládával, egy kiállítórész és egy egész polc a romantikus könyveknek.

Pontosan az lenne, amire a közösségünknek szüksége van.

Egy könyvtár.

Az elképzelés tökéletes tisztasággal villan fel a szemem előtt. Valószínűleg közelebb lennék a célomhoz, ha nem ajánlottam volna fel papának a főiskolai tandíjamat. Csakhogy a kis házunkat már majdnem lefoglalták, ő pedig depresszióba zuhant, amiért nem tudott követni egy nyomot a Skót-felföldön, mert nem tellett neki a repülőjegyre.

Persze hogy nekiadtam.

Angol irodalmat tanultam volna, ahogy gondoltam? Megszereztem volna a mesterdiplomámat, mint Lucas? A nagyvárosban maradtam volna, mint az egyik barátom?

A tükörképem álmaim épületének ablakából pislog vissza rám: egy magas lány, gesztenyebarna hajjal, akinek barna szeme körül elmosódott a szempillaspirál. Ha oldalra billentem a fejem, a tükörképem megtörik a szilánkos üvegen, amitől fáradt arcom egészen szörnyszerűvé válik.

Talán nincs könyvtáram, de van valami másom. Az út végén egy terebélyes fűzfa integet ágaival a szellőben. Mostanra elvesztette leveleinek a többségét, de így is megtartotta az eleganciáját, mintha ágai egy gyönyörű báli ruha szoknyarészét alkotnák.

Egy igazi kisvárosőrült nő. Személyként tekintek egy fára. Apja lánya, azt hiszem. De jobban kedvelem ezt a fát, mint Orca Cove legtöbb lakosát. És emellett papa azt mondja, hogy ez volt anya kedvenc fája.

Éppen ezért is ez a tökéletes hely a saját kis könyvtáram létrehozásához. Papa épített egy apró házat üvegajtóval, és egy magas fakaróra erősítette. Ez egyike azon kevés dolgoknak, amiket papa értem tett.

A külsejét szárított virágokkal díszítettem. Főleg rózsákkal. Papa mindig kérdezgette, hogy mit szeretnék az utazásairól. Téged, itthon, biztonságban. Hogy maradj, és ne hagyj egyedül ismét, gondoltam magamban. De sosem mondtam ki hangosan. Ehelyett mindig egy rózsát kértem tőle, ami olcsó, és könnyen be tudta szerezni. És legalább ez egy olyan ígéret volt, amit mindig be tudott tartani, még akkor is, ha ezek néha kis csecsebecsék vagy ékszerek voltak, nem egy igazi virág.

A kis könyvtárat megtöltöttem a kedvenc könyveimmel. Még sosem láttam, hogy valaki elvitt vagy ott hagyott volna egy könyvet, de…

– Ez meg mi? – A szívem dübörög a mellkasomban. A kis könyvtáramat… lerombolták. A könyvek szanaszét hevernek a nyirkos földön, az oszlop elferdült, a házat pedig az útba taposták. Odarohanok, hogy legalább a könyveket megmentsem a tócsákból. Aztán az egyik falon meglátom a graffitit:

– Ne, ne, ne! – Térdre zuhanok, a könyvek kihullanak a kezemből, bele a sárba. Olyan sokat dolgoztam ezen…

Élénk fényszórók vágnak keresztül a sötétségen. Napellenzőt formálok a szemem köré. Egy zajos, morajló teherautó döcög közelebb. Alig látok valamit azoktól a teljes erősségű fényszóróktól. Mégis milyen seggfej kapcsolja fel így a fényszóróját a városban?

De a teherautó… Felém közeledik. Gyorsan elugrom az útról, vissza a járdára. A teherautó megáll az út szélén, és addig tolat vissza, míg pontosan elém nem ér.

A felháborodás elhal a számon, amikor a kerekei átrobognak a kis könyvtáram törött maradványain. Mit számít már? Egyébként sem tudtam megmenteni. A szárított virágok a sárba hullajtották szirmaikat.

Pislogok, miközben a teherautónak leáll a motorja. Ki állna meg, hogy beszéljen velem? Így, hogy a fényszórók már nem vakítanak, le tudom olvasni a teherautó ajtaján látható logót. Poussin Vadásztársaság. Ez az egyik Poussin túravezető? De miért?

Leheletnyi várakozás bizsereg végig a testemen. Várjunk…

Nehéz bakancsok puffannak a túloldalon. A szívem dübörög a mellkasomban, ahogy megkerülöm a teherautót. A szemerkélés végre esőbe csap át, és súlyos cseppek szórják be a földet. Az utcai fények éles árnyékot vetnek minden fa mögé.

– Rosalina O’Connell. El se hiszem.

Jól is teszi. Mert Lucas Poussin áll előttem. A volt barátom.

Összeszorul a torkom. Istenem! Ő… jól néz ki. Mármint mindig jól néz ki. Lassan egy éve már, hogy utoljára láttam. Mindig megtiszteli Orca Cove-ot a jelenlétével karácsony idején, de ez túlságosan is korai.

Lucas beletúr sötétvörös hajába. Bőrkabátot visel fekete inggel, és egy laza farmert. Sokkal „városibbnak” néz ki, mint az átlagos srácok errefelé, de még mindig megvan a maga karizmája. Egy vadász fiának a karizmája.

– Épp a házatok felé tartottam, amikor megláttam, hogy valaki a sárban csapkod. Azt hittem, valami csavargó vagy más kéretlen vendég, szóval megálltam, hogy elzavarjam. És mit látok? Ez maga Rosalina O’Connell.

A kabátomtól a cicanadrágomig teljesen belepett a sár. Tudom, hogy táskás a szemem, és biztos vagyok benne, hogy ez az eső a szempillaspirálomnak sem tesz szívességet. Persze, hogy ő úgy néz ki, mint aki most sétált le a Men’s Health címlapjáról.