Gyermekeik
is utánuk

Nicolas
Mathieu

– részlet –

Fordította Király Katalin

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide à la publication (P.A.P.) Kosztolányi, a bénéficié du soutien de l’Institut français en Hongrie.
Ez a mű a Magyarországi Francia Intézet támogatásával a Kosztolányi Könyvtámogatási Program (P.A.P.) keretében jelent meg.

Nicolas Mathieu: Leurs enfants après eux
© Editions Actes Sud – Arles 2018
Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associates
Hungarian translation © Király Katalin, 2021
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2021
Borítófotó © Alexa Brunet / Saif Images

TYPOTEX VILÁGIRODALOM
ISSN 2064-2989
ISBN 978 963 493 162 1

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
Felelős szerkesztő: Szabolcsi János
Borítóterv: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Oscarnak

…és voltak, akiknek nem maradt emlékük:
kimúltak, mintha nem is lettek volna,
születtek, mintha nem is születtek volna,
éppígy gyermekeik is utánuk.

Jézus, Sírák fiának könyve 44,9

I.

1992
Smells Like Teen Spirit

1

A tóparton álló Anthony maga elé bámult.

A tűző napsütésben a tó vize súlyosnak tűnt, mint az olaj. A bársonyos felszín meg-megborzongott, amint egy ponty vagy csuka tovasiklott alatta. A fiú a levegőbe szimatolt. A levegőből ugyanúgy iszap és forróságtól ólomszürke föld szaga áradt. A fiú immár széles hátát szeplőpöttyökkel hintette tele a július. Csak egy ócska focisortot meg egy hamis Ray-Ban napszemüveget viselt. Tikkasztó volt a forróság, de nem lehetett mindent erre fogni.

Anthony nemrégiben töltötte be a tizennegyedik évét. Uzsonnára beburkolt egy egész bagettet ömlesztett sajttal. Éjszakánként néha előfordult, hogy dalokat szerzett fülhallgatóval a fején.

A szülei seggfejek voltak. A következő tanévben kilencedikbe megy.

Ami a kuzint illeti, ő magasról tett az egészre. Elnyúlt a szuper fürdőlepedőjén, amit a piacon vett Calviban, Korzikán abban az évben, amikor ott voltak nyári táborban, félig-meddig elbóbiskolt. Még így heverészve is magasnak látszott. Akárki könnyen huszonkét-huszonhárom évesnek nézhette. A kuzin egyébként rá is játszott erre, hogy bejusson olyan helyekre, ahol nem volt semmi keresnivalója. Kocsmákba, éjszakai bárokba, csajokhoz.

Anthony előkotort egy spanglit a sortjába gyömöszölt cigisdobozból, és megkérdezte a kuzint, mi a véleménye, nem érzi-e néha ő is, hogy minden halál unalmas.

A kuzin nem moccant. A bőre alatt élesen kirajzolódtak az izmai. Időnként egy légy ereszkedett a hóna alatti redőre. Olyankor meg-megborzongott a bőre, mint egy lóé, ha bögöly bosszantja. Anthony nagyon szerette volna, ha ő is ilyen, vékony, izmos felsőtestű. Minden este fekvőtámaszokkal és hasizomgyakorlatokkal gyötörte magát a kuckójában. De ez nem az ő műfaja. Maradt ugyanolyan szögletes, vaskos, mint egy darab marhahús. Egyszer előfordult a suliban, hogy egy felügyelő rászállt valami gajra ment focilabda ügyében. Anthony mondta neki, hogy rendezzék le odakint. De annak esze ágában se volt kimenni. Ráadásul a kuzin Ray-Banje igazi volt.

Anthony meggyújtotta a cigijét, és sóhajtott. A kuzin tudta jól, mit akar. Anthony napok óta nyúzta, hogy húzzanak már el körülnézni a környékbeli pucérsegg-strandra, amelyet egyébként túlzott optimizmussal ők maguk neveztek el így, noha szinte csak topless csajokat lehetett ott látni, azokat is alig. Akárhogyan is, Anthony valósággal megveszett érte.

– Na, akkor menjünk.

– Nem – mordult a kuzin.

– Na! Kéérlek.

– Most nem. Inkább menj fürödni.

– Hát jó…

Anthony rámeredt a vízben tükröződő fura, ferde tekintetére. Jobb szemhéja mintha mintha mindig lustán, félig lecsukódna, eltorzítja az arcát, folyton mogorva arckifejezést kölcsönöz neki. Ez is a ciki dolgok közé tartozik. Mint ez a forróság, amely fogva tartja, ez a szűk, formátlan test, ez a 43-as lábméret és az összes pattanás, amely az arcán virít. Fürödni… Vannak ötletei a kuzinnak. Anthony kiköpött a foga közül.

Egy évvel korábban megfulladt a Colin fiú. Július 14-e volt, könnyű megjegyezni. Azon az estén a környékbeliek tömegesen lepték el a tópartot és a ligetet, hogy le ne maradjanak a tűzijátékról. Tábortüzeket gyújtottak, grilleztek. Mint mindig, most is kitört a balhé nem sokkal éjfél után. A kimenős katonák belekötöttek a ZUP-os1 arabokba, majd a hennincourt-i tahók is belekeveredtek a csetepatéba. Végül beszálltak a kemping törzsvendégei, többnyire fiatalok, de akadt néhány családapa is, pocakos, vörösre égett belgák. Másnap rengeteg zsíros papírt találtak, vért az ágak hegyén, törött palackokat, sőt még egy Optimist dingit is a hajósklubból, fennakadva egy fán; az nem semmi volt. Viszont a Colin fiút nem találták meg.

Pedig ez utóbbi tényleg a tóparton töltötte az estét. Biztosan lehetett tudni, mert a cimboráival érkezett, akik később valamennyien tanúsították. Teljesen átlagos kölykök, akiket Arnaud-nak, Alexandre-nak vagy Sébastiennnek hívtak, frissen érettségiztek, még jogsijuk se volt. Azért jöttek, hogy lássák a hagyományos bunyót, eszük ágában sem volt, hogy maguk is beszálljanak. Csakhogy egyszer csak belekeveredtek a sűrűjébe. A folytatás homályba veszett. Több tanú valóban látott egy fiút, aki sebesültnek tűnt. Csuromvéres pólóról beszéltek, meg egy toroksebről is, olyan volt, mint egy lucskos, sötét mélységekre táruló, nyitott száj. A kavarodásban senki sem vállalta magára, hogy segítséget nyújtson neki. Reggel a Colin fiú ágya üres volt.

A rá következő napokban a rendőrfőnök csatárlánccal vizslatta át a környező ligetet, miközben búvárok húzóhálóval kutatták a tó fenekét. A bámészkodók órák hosszat figyelhették, amint a narancssárga Zodiac gumicsónakok fel-le hajóznak. A búvárok hátrabuktak a vízbe egy távoli csobbanással, azután várni kellett halálos csöndben.

Beszélték, hogy Colin anyja kórházban fekszik, nyugtatókkal teletömve. Beszélték azt is, hogy felkötötte magát. Vagy hogy látták hálóingben mászkálni az utcán. Colin papa a helyi rendőrségen dolgozott. Mivel vadász volt, és természetesen mindenki úgy hitte, hogy az arabok keze van a dologban, többé-kevésbé arra számítottak, hogy megtorlás következik. Az apa volt az a zömök fickó, aki ott állt tar koponyájával a perzselő nap alatt, a tűzoltóhajóban. A partról az emberek figyelték, mennyire mozdulatlan, a kibírhatatlan nyugalmat, meg a koponyáját, amely lassacskán vörösre égett. Mindenki úgy érezte, hogy ez a türelem vérlázító. Azt akarták, hogy csináljon már valamit, legalább megmozdulna, feltenne egy sisakot.

Ami később nagyon felkavarta a lakosságot, az az a fénykép volt, amely az újságban jelent meg. A fényképen a Colin fiúnak jókora feje volt, meglehetősen rút és sápadt, ami egy szó, mint száz, illett egy áldozathoz. A haja oldalt begöndörödött, a szeme gesztenyebarna, és piros póló volt rajta. A cikk megemlítette, hogy jeles eredménnyel érettségizett. Ismerve a családját, ez azért nagy dolog volt. Nem semmi, vélekedett Anthony apja.

Végül a holttest nem került elő, és Colin papa újra munkába állt, nem csinált semmiféle balhét. A felesége se fel nem kötötte magát, se semmi. Csak orvosságot szedett.

Mindenesetre Anthonynak semmi kedve sem volt ahhoz, hogy beússzon. A csikkje halk szisszenéssel hullott a tó felszínére. Felpillantott az égre, elvakult, és összevonta a szemöldökét. Egy pillanatra egyforma lett a két szemhéja. A nap magasan állt, délután háromra járhatott. A csikk kellemetlen ízét érezte a nyelvén. Az idő sehogy sem akart múlni. Ugyanakkor teljes sebességgel közeledett az évnyitó.

– A kurva életbe…

A kuzin felállt.

– Kiakadok tőled.

– Halál unalmas, de tényleg. Egyik nap se csinálunk semmit.

– Állj le.

A kuzin a vállára vetette a törülközőjét, felpattant a bringájára, elindult.

– Na, kapd össze magad. Odamegyünk.

– Hová oda?

– Mondom, hogy kapd össze magad.

Anthony belegyömöszölte a törülközőjét az ócska Chevignon hátizsákjába, az edzőcipőből előszedte a karóráját, és villámgyorsan felöltözött. Alig állította fel a BMX-ét, a kuzin már el is tűnt a tó körül kanyargó úton.

– Várj már meg, a kurva életbe!

Anthony gyerekkoruk óta mindig a nyakán lógott. Lánykorukban a két anya is úgy volt egymással, mint a borsó meg a héja. A Mougel lányok, így emlegették őket. Jó ideig állandó színfoltjai voltak a környékbeli táncmulatságoknak, amíg férjhez nem mentek, mert jött a nagy szerelem. Hélène, Anthony anyja egy Casati fiút választott. Irène még rosszabbul járt. Egy szó, mint száz, a Mougel lányok, a pasik, az unokatestvérek, a férjek családjai egy húron pendültek. Ehhez a megállapításhoz elég, ha szemügyre vesszük, hogyan működtek ezek a házasságok, hogyan zajlottak a temetések vagy a karácsony. A férfiak keveset beszéltek és korán meghaltak. A nők színes álmokat dédelgettek, és az életet egyfajta derűvel fogadták, amely lassacskán eltompult. Ahogyan öregedtek, őrizték a melóba, kocsmázásba beledöglött, szilikózisos férjeik és országúton megölt fiaik emlékét, nem beszélve azokról, akik faképnél hagyták őket. Irène, a kuzin anyja éppen ilyen elhagyott feleség volt. A kuzin hirtelen, egyik pillanatról a másikra felnőtt. Tizenhat éves korára megtanult borotválkozni, engedély nélkül vezetni és kaját csinálni magának. Még dohányozni is joga volt a szobájában. Vakmerő volt és magabiztos. Anthony a pokolba is követte volna. Viszont egyre kevésbé volt kibékülve a saját családja szokásaival. Végső soron túl jelentéktelennek tartotta őket, a termetüket, a helyzetüket, a vágyaikat, még az unalomig ismert, alkalmi problémáikat is. Közöttük az ember munkanélküli, elvált, felszarvazott vagy rákos volt. Egyszóval átlagosak voltak, és mindaz, ami ezen kívül esett, többé-kevésbé elfogadhatatlannak számított. Így folyt az élet a családokban, felszínes dühkitörések, a mélyben halmozódó fájdalmak közepette, amelyek némi ánizspálinkával megöntözve egy pillanat alatt harsány mulatságba csaphattak át. Anthony mindinkább felsőbbrendűnek érezte magát. Arról álmodozott, hogy lelécel.

Hamarosan a régi vasúti pályához értek, és a kuzin a csalánosba dobta a bringáját. Majd a sínekre kuporodott, és gyorsan szemügyre vette a Léo-Lagrange szabadidőközpontot, amely éppen a vasúti töltés alatt terült el. A csónakház tárva-nyitva állt. Egy macska sem járt arra. Anthony leszállt a BMX-éről, és mellé lépett.

– Sehol senki – mondta a kuzin. – Elkötünk egy kenut, és odamegyünk.

– Tuti?

– Hát nem fogunk odáig úszni.

És a kuzin lerohant a töltésen, átszökkenve a burjánzó szederbokrokon és gazon. Anthony a nyomában. Majrézott, és ez szuper volt.

Amikor bejutottak a csónakházba, eltartott pár pillanatig, hogy a szemük hozzászokjon a félhomályhoz. Szétszórt dióhéjak, egy 420-as dingi és fémállványokra erősített kenuk voltak bent. A vállfákra akasztott mentőmellényekből átható dohszag áradt. A hatalmas, kitárt ajtókon át ráláttak a partra, a csillogó tóra, a sík vidékre, mintha egy mozivásznat vágtak volna a nyirkos árnyékba.

– Gyere, vigyük ezt.

Összehangolt mozdulattal akasztották le a kenut, amelyet a kuzin kiszemelt, majd megmarkolták az evezőket. Mielőtt kiléptek volna a hűvös csónakházból, megálltak egy pillanatra. Jó meleg volt. A távolban egy szörf éles barázdát húzott a tó felszínén. Nem jött senki. Anthonyn végigborsódzott a vásott tetteket megelőző, mámoros szédület. Ugyanolyan volt, mint amikor elemelt valamit a Prisuből2, vagy a motorral bohóckodott.

– Gyerünk. Odamegyünk – mondta a kuzin.

És kiléptek, vállukon a kenu, kezükben az evezők. A Léo-Lagrange szabadidőközpontba többnyire ártalmatlan kölykök jártak, akiket a szüleik nyomtak be oda a tanév kezdetéig. Így ahelyett, hogy a városban csinálták volna a balhét, inkább lovagoltak vagy vízibicikliztek. A végén záróbulit tartottak, és mindenki smárolt meg titokban vedelt; az igazán firkásoknak olykor egy-egy felügyelő csajszit is sikerült befűzniük. De mindig akadt köztük néhány nem közönséges lökött, kis prosztó, akit most szalajtottak Mucsáról, és bunkósbottal neveltek illemre. Ha ilyenekbe botlik az ember, a legrosszabbra számíthat. Anthony igyekezett kiverni a fejéből ezt a gondolatot. A kenunak volt súlya. Le kellett vinni a partig, legalább harminc méterre. A hajó vágta a vállát. Összeszorította a fogát. Ekkor a kuzin lába beleakadt egy gyökérbe, és a kenu orra a földnek ütődött. Anthony megbotlott hátul, és érezte, hogy a kezét felvágja valami kemény dolog, egy szálka vagy egy kiálló szög. Térden állva vizsgálta szétnyílt tenyerét. Vérzett. A kuzin már állt.

– Gyerünk, nem érünk rá.

– Pillanat. Nagyon fáj.

A sebet az ajkához emelte. A vér íze elöntötte a száját.

– Siess!

Hangok hallatszottak. Rohanni kezdtek, hurcolták a hajót, ahogy bírták, a lábuk elé néztek. A lendület vitte őket, derékig merültek a vízbe. Anthony a cigire gondolt, meg a sétálómagnóra a hátizsákjában.

– Ugorj be! – mondta a kuzin, aki a nyílt vízre lökte a kenut. – Gyorsan!

– Hé! – ordított mögöttük valaki.

Tisztán hallható férfihang volt. Több kiáltás is harsant, egyre közelebbről.

– Hé, gyertek vissza! Hú!

Anthony úgy-ahogy felkapaszkodott a kenuba. A kuzin még egy utolsót taszított rajta, majd ő is beugrott. Mögöttük a parton egy fürdőnadrágos kölyök meg két felügyelőtanár torkaszakadtából üvöltött.

– Evezz! Húzzunk innen. Gyerünk!

A fiúk némi ügyetlenkedés után rájöttek a megfelelő módszerre, Anthony baloldalt húzott, a kuzin jobboldalt. A parton feldúlt kölykök nyüzsögtek és ordibáltak. A felügyelők eltűntek a csónakházban. Három kenuval jöttek ki.

Szerencsére az unokatestvérek hajója megnyugtató sebességgel szelte a tó vizét. Érezték, amint a víz ellenállása felkúszik a vállukba, lábuk alatt pedig a mámorító sebességet. Anthony látta, hogy vékony vérpatak csordul végig az alkarján. Egy pillanatra elengedte az evezőt.

– Jól vagy? – kérdezte a kuzin.

– Semmiség.

– Tuti?

– Naná.

A lábai közé hulló vércsöppek egy Mikiegér-fejet rajzoltak ki. A tenyerén keskeny vágás nyílt. A szájához emelte.

– Evezz! – bökte oda a kuzin.

Üldözőik kettesével-hármasával ültek a csónakokban a felnőttekkel együtt. Nem voltak túl messze, és Anthony minden erejét megfeszítve újra evezni kezdett. A tó fekete vize fölött hevesen tűzött a nap, milliónyi fehér fénysugárral. A fiú érezte, hogy a homlokáról lecsorog az izzadság, végig az oldalán. A trikó a hátán szinte eggyé vált a bőrével. Anthony szorongott. Lehet, hogy kihívták a zsarukat.

– Mit csináljunk?

– Nem fognak utánunk jönni.

– Biztos?

– Evezz, a kurva életbe!

Egy pillanat múlva a kuzin irányt váltott a part mentén. Abban bízott, hogy így gyorsabban eléri a Pointut, a tavat kettéválasztó, keskeny földsávot. Ha elérik, pár percre kikerülnek az üldözők látómezejéből.

– Figyuzz! – mondta a kuzin.

A környező strandokon felágaskodtak a fürdőzők, hogy jobban lássanak, fütyültek, vagy buzdították őket. Anthony meg a kuzin szokás szerint mindig ugyanoda járt, egy viszonylag könnyen megközelíthető partszakaszra, amelyet Szemétlerakónak hívtak. Az a hír járta róla, hogy a közelében egy csatornanyílás található, ezzel magyarázható, hogy néptelen volt még a legzsúfoltabb strandszezonban is. A tó körül voltak más fürdőhelyek is. Mögöttük a Léo-Lagrange központé. Arrább a kemping strandja. Távolabb az amerikai strand, ott tanyáztak a tahók. A Pointu túloldalán a hajósklub, az volt a legszebb, fenyőfákkal, csaknem szőke homokkal, kabinokkal és bárral, mint a tengerparton.

– Kész, megjöttünk – mondta a kuzin.

Százméternyire, tőlük jobbra a környezetvédelmi hatóságokhoz tartozó, omladozó kunyhó jelezte, hol kezdődik a Pointu. Megfordultak, hogy felmérjék üldözőik távolságát. Azok nem jöttek tovább, és amennyire kivehették, a felügyelők heves szóváltásba bonyolódtak. Messziről is látszott, milyen idegesek, hogy vitatkoznak. Az egyik hirtelen felállt, hogy ezzel adjon nyomatékot a véleményének, de valaki leültette. Végül visszafordultak a szabadidőközpont irányába. Az unokatestvérek egymásra vigyorogtak, és Anthony még azt is megengedte magának, hogy fityiszt mutasson most, hogy már háttal voltak nekik.

– Mit csináljunk?

– Szerinted?

– Biztosan kihívják a zsarukat.

– Na és? Evezz.

Szorosan a part mentén haladtak tovább, a nádason keresztül. Négy óra múlt, a fény már nem volt annyira vakító. A tópartot borító levél- és gallykupacból neszezés, kuruttyolás hallatszott. Anthony, aki szerette volna látni a békákat, mereven bámulta a vízfelszínt.

– Rendben van a kezed?

– Ja. Odaérünk végre?

– Tíz perc.

– A kurva életbe, azért jó messze van.

– Én megmondtam. Csak gondolj a pucérseggűekre.

Anthony már elképzelte magának a helyet, kicsit olyannak látta, mint a videóklubban a pornófilmrészleget. Néha titokban belógott, zabszemmel a seggében, megkukkolta, amit csak tudott, amíg elő nem kerül egy felnőtt, hogy kipenderítse. Mindent összevéve, állandóan mardosta a vágy, hogy kukkolja a csajok testét. A fiókjában és az ágya alatt magazinokat és videókazettákat rejtegetett, nem szólva a papírzsebkendőkről. A suliban az összes haverja ádázul ugyanezt művelte. Addig-addig, hogy begolyóztak. Ha jól meggondoljuk, a legtöbb bunyónak ez lehetett a magyarázata. Egy pillantás a folyosón, ami elevenbe talált, és hopp, máris a kövön hemperegtek, válogatott szitkokkal becsmérelve egymást. Néhány hapsinak sikerült is csajt felcsípni. Anthony meg egyszer lesmárolt egy lányt hátul a buszban. De az sehogy se akarta hagyni, hogy megfogja a mellét. Erre Anthony hagyta a francba az egészet. Megbánta, a csajszit Sandrának hívták, kék szeme volt, és csini segge a C17-es3 farmerjában.

Töprengéséből kipufogó zaja verte fel, egyre erősödött a szálerdő mögött. A kuzinnal együtt azonnal mozdulatlanná merevedtek. Feléjük közeledett. Anthony könnyedén felismerte a szabadidőközpont Piwi 50-es, harapós kis gyerekrobogóit. A szabadidőközpont régebb óta kínált motoros oktatást is. Amúgy ennek volt a legnagyobb sikere, jóval nagyobb, mint a Jokarinak4 vagy a tájékozódási futásnak.

– Tesznek egy kört az úton.

– Mérget vehetsz rá, hogy minket keresnek.

– Amúgy nem láthatnak.

De azért az unokatestvérek mégsem voltak biztosak a dolgukban. Meglapultak a kenuban, füleltek, a szívük hevesen vert.

– Vedd le a pólódat – mormolta a kuzin.

– Mi van?

– A pólód. Kilométerekről kiszúrnak.

Anthony áthúzta a fején a Chicago Bulls trikóját, és a combjára csúsztatta. A robogók fülrepesztő durrogása úgy körözött a fejük fölött, akár egy ragadozómadár. Kussoltak ingerülten, mozdulatlanul. Édeskés bűz áradt a víz felszínén rothadó növényzetből. Elvegyült a verejtékükkel, viszkettek tőle. Amikor Anthony arra gondolt, mi minden nyüzsöghet ebben az ingoványban, megborzongott.

– Későn fogunk odaérni – mondta.

– Pofa be!

Végül elkotródtak a robogók, csak egyre halványuló pufogás hallatszott utánuk. A fiúk sziú indiánokhoz méltó elővigyázatossággal újra útnak eredtek, át a Pointun, és a látóhatáron megjelent a tó másik része. Végre jobbra feltűnt a nevezetes pucérsegg-strand. Fakón megbújt a mélyben, az útról megközelíthetetlen volt, meglehetősen elhagyatott. Egy motorcsónak hánykolódott jó harmincméternyire, a nyílt vízen. Az egész tök béna volt.

– A kurva életbe, sehol senki – siránkozott Anthony.

Tulajdonképpen mégis láttak két lányt, de bikiniben, még a felső is rajtuk volt. Messziről képtelenség volt rájönni, jó csajok-e vagy sem.

– Mit csináljunk?

– Ha már itt vagyunk…

Ahogy közeledtek, a lányok fészkelődni kezdtek. Most, hogy az alakjuk pontosabban kirajzolódott, a fiúk úgy saccolták, hogy nagyon fiatalok, feszengenek, de főként idegesek. A kisebbik végül felugrott, hogy integessen a motorcsónaknak. A vízben állva, két ujjal harsányat füttyentett, de semmi eredmény. Hirtelen fürgén visszafutott a törölközőjéhez, és a barátnőjéhez bújt.

– Cidriznek – mondta Anthony.

– Te talán nem?

Az unokatestvérek kikötöttek, partra húzták a kenut, és letáboroztak a víz mellett. Mivel fogalmuk se volt, mihez kezdjenek magukkal, bagózni kezdtek. Rá se néztek a helyszínt eddig birtokló lányokra. De mégis érezték maguk mögött a jelenlétüket, a néma, rendíthetetlen ellenségességet. Anthony legszívesebben lelépett volna. Csakhogy kár lett volna azok után, hogy ennyi fáradságukba került. Idejében kellett volna meggondolniuk.

A lányok néhány perc múlva átcuccoltak a strand másik végébe. Igazából szuper jól néztek ki, lófarkak, csajszis lábak és combok, cicik, minden. Megint kiabálni kezdtek a motorcsónak felé. Anthony lopva odasandított. Szarul érezte magát attól, hogy ennyire zavarják őket.

– Ez a Durupt lány – mondta a kuzin.

– Melyik?

– A kisebb, a fehér fürdőruhában.

– És a másik?

Őt nem ismerte a kuzin. Pedig nem lehetett nem észrevenni. Mintha a nyakától a bokájáig egyetlen pontos, kemény vonallal rajzolták volna meg, és magasan összefogott, nedves hajkoronája visszahullva csodásan súlyosnak látszott. Bikinijét zsinórokkal kötötte meg a csípőjén. Biztosan tisztán kivehető nyoma marad, ha kibogozzák. De főleg a segge volt elképesztő.

– Ja… – bólintott a kuzin, aki néha olvasott a gondolataiban.

A hajón tartózkodók végül mégis nekibuzdultak. Nyilvánvalóan egy párról volt szó, a pasi kigyúrt küllemű, a nőci annyira szőke, hogy már-már kínos. Gyorsan összekapták magukat, a kigyúrt jól berántotta az önindítót, a hajó elnyújtott panaszkiáltással azon nyomban irányt váltott. Egy szempillantás alatt partot értek. A kigyúrt megkérdezte a csajoktól, hogy minden okés-e, azok azt felelték, hogy igen. A szőke pedig úgy mérte végig az unokafivéreket, mintha elefántok csörtettek volna be a porcelánboltjába. Anthony észrevette, hogy a kigyúrt vadiúj Nike Air edzőcipőt visel. Még arra sem vette a fáradságot, hogy lehúzza, mielőtt beleugrik a vízbe. Jött feléjük, a csajok mögötte. Szemlátomást azon igyekezett, hogy parancsolóan lépjen föl. A kuzin felállt, hogy szembeszálljon vele. Erre Anthony is.

– Mi a fenét kerestek itt?

– Semmit.

– Mit akartok?

Veszélyes vizekre eveztek. A kigyúrt tutira alacsonyabb volt a kuzinnál, de amolyan harapós, magabiztos fazon. Nem fogja annyiban hagyni a dolgot. Anthony keze máris ökölbe szorult. A kuzin egyetlen kérdéssel elsimította a helyzetet:

– Nincs véletlenül cigipapírjuk?

Egy pillanatig senki sem felelt. Anthony oldalt állt lehajtott fejjel, ezt a hóbortos szokást azért vette fel, hogy elrejtse szomorú tekintetét. A kuzin előkapott egy csomag elázott OCB papírt, és felmutatta.

– Az enyém rommá ázott a vízben.

– Van, amit szívjatok? – hökkent meg a kigyúrt.

A kuzin előhúzott a zsebéből egy kis Kodak fémdobozt, és megzörgette benne a hasisgombócot. Rögvest mindenki megkönnyebbült, leginkább a kigyúrt. Észre sem vették, máris összemelegedtek. A kigyúrtnak volt cigipapírja. Most tökre feldobódott.

– Hol szerezted? Mostanában sehol semmi.

– Füvem is van – mondta a kuzin. – Érdekli?

Szemlátomást igen. Két héttel korábban a ZUP-os kölykök nekimentek a készenlétieknek, azok pedig megtorlásként, a megfelelő fülesek birtokában razziát tartottak a Degas-torony néhány lakásában. A beszámolók szerint a Meryem család felét így-úgy sittre vágták, és azóta morzsányi drogot sem lehetett találni városszerte. Ez így nyár derekán igazi szívás volt.

Hirtelen más hálózatoknál is beütött a krach. A tahók oda-vissza furikáztak Maastrichtba, a kuzin pedig rábukkant az utazó öszvérre a belgák személyében. Két piercinges tesó, akik azzal töltötték az életüket, hogy pornófilmeket habzsoltak, közben technót hallgattak. Micsoda mázli, hogy egy kéthetes családi nyaralás során összeakadtak Heillange-ban. Nekik köszönhetően indult el a staféta a belgiumi Mons-ból holland fűvel, és csaknem vörös marokkói hasissal, ha láttad, kedved támadt kekszet mártogatni langyos tejbe, miközben Meg Ryan-filmeket nézel. A kuzin a normál ár duplájáért, 100 frankért terítette a cuccot a Grappe területén és a környéken. A kuncsaftok persze háborogtak egy kicsit, de inkább tejeltek, mint hogy lejöjjenek a szerről.

Estefelé, amikor Anthony egy utolsó kört tett a bringájával a lakótelepen, érezhette ennek az összetéveszthetetlen fűnek a szagát, amely a félig nyitott tetőablakokon át kiszivárgott. A padlásterekben nála alig idősebb srácok szívták, közben Street Fightert játszottak videón. A földszinten meg az apjuk bámulta az Interville-t5, sörrel a kezében.

A kuzin meggyújtott egy három papírral tekert dzsointot, és odanyújtotta a kigyúrtnak, akit Alexnak hívtak, és egyre jobb fejnek tűnt. Azután Anthony következett. Néhányszor beleslukkolt, és továbbadta. Anthony névről ismerte a Durupt lányt. Az apja orvos volt, a csajról az a hír járta, hogy nem túl szívbajos. Például azt mesélték, hogy egyszer szombat este lenyúlta az örege BMW 3-asát, ami nem akármi olyasvalakitől, aki még nem is tanul vezetni. Meg hogy kamatyol is. Miközben nézte, Anthony sok mindent el bírt képzelni.

Viszont ez a másik csaj a semmiből lépett elő. Ráadásul éppen mellette ült. Így a fiú jól láthatta a szeplőket, a combján a pihéket és az izzadságcseppet, amely a köldökétől csordult le a bikinialsója gumijáig.

A kuzin máris sodort egy újabb staubot, Alex pedig 200-ért megvette tőle a füvet. Már mindenki teljesen felszabadult, a nyelvük akadozott, mindenen vihogtak. A lányok, akik hoztak néhány palack ásványvizet, körbekínálták.

– Eredetileg azért jöttünk, hogy topless csajokat lássunk.

– Hülyeség. Itt soha senki sem vetkőzik pucérra.

– Lehet, hogy régebben úgy volt.

– Talán azt akarjátok, hogy ledobjuk a textilt?

Anthony a szomszédnője felé fordult. Ő tette fel a kérdést. Meglepő volt. Ránézésre olyannak tűnt, mint aki nem sok vizet zavar, sugárzott róla a csaknem állati közöny, és olyan tunyának, szórakozottnak látszott, mintha vonatra várna egy pályaudvaron. Pedig volt vér a pucájában, vicces, hevesen beszállt a buliba. Amúgy jócskán beszívott az első dzsointtól. Ráadásul rohadtul jó illata volt.

– Hé, figyuzzatok!

Távolról mind tisztábban hallatszott az ötven köbcentis mopedek siráma, hol élesebb, hol elfulladó robajjal, ugyanúgy, mint nem sokkal előbb.

– Minket keresnek.

– Na és kik?

– A fickók a központból.

– Ajjaj, azok mekkora bunkók az idén.

– Igen?

– Azok a gyújtogatók.

– Nem, azok a tahók.

– És ezek mi a francért keresnek titeket?

– A kenu miatt. Onnan fújtuk meg.

– Ne már, tényleg?

Jó darabig vihogtak a biztonságos menedékben, vagánynak, lazának érezték magukat. A forróság alábbhagyott, és valami lágy illat, faszén, erdő, kiszáradt fenyők szaga birizgálta az orrukat. A lemenő nappal elcsendesedtek a bogarak, nem hallatszott más, csupán a tó csobogása, a gyorsforgalmi út távoli zaja, a kétütemű motorok dohogása, ahogy néha-néha beleszaggattak a levegőbe. A lányok felvették a pólóikat, és megszabadultak a bikinifelsőktől. Az anyag alól átsejlett keblük moccanása. Nem törődtek vele, és a fiúk is úgy tettek, mintha észre sem vennék. Anthony végül levette a napszemüvegét. Egy pillanatra elkapta szomszédnője tekintetét, aki szemlátomást azt próbálta kifürkészni, mitől olyan csálé a képe. Aztán a lány nem sokkal hat után egyre türelmetlenebbé vált. Biztosan most kellett volna hazaérnie, csak fészkelődött. És mivel közvetlenül a fiú mellett ült törökülésben, a térde egyszer csak könnyedén hozzáért Anthonyéhoz. Egy csaj, hát az elképesztően finom, az ember soha nem képes betelni vele.

Ezt itt Stéphanie Chaussoy-nak hívták.

Anthony a tizennegyedik nyarát töltötte. Itt az ideje, hogy minden elkezdődjön.

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani édesanyámnak, aki nemcsak világra hozott, hanem mindvégig sokat segített nekem e könyv megírása során.

Köszönet illeti szerzőbarátaimat, Marion Brunet-t és Benoît Minville-t is barátságukért, siralmas humorukért, közös dühünkért és a csípős megjegyzésekért, amelyeket van szerencsénk személyes üzenetekben váltani egymással.

Köszönetet kell mondanom Sabine Barthelemy, Alhem Bensaïdani, Cindy Couval, Clotilde Eustache, Bernard Favre, Emmanuelle Filipetto, Véronique Gerber, Elsa Grinberg, Ghizlane Laïrini, Alexandre Lambert, David Mathieu és Marie-Léone Vaquette segítségéért is.

Köszönet Manuel Tricoteaux-nak, aki egyéb adottságai mellett képes felbontani a neki küldött leveleket is.

Végül egy gondolat apámnak. Ha hallgatunk is róla, akkor sem gondolunk rá kevesebbet.

Ez a könyv a Centre national du livre támogatásával készült.

Jegyzetek

1 Zone à urbaniser en priorité (kb. elsőbbségi városfejlesztési zóna): Franciaországban 1959–1967 között alkalmazott, gyorsított városfejlesztési eljárás, így igyekeztek kielégíteni az olcsó, megfizethető lakások, lakónegyedek iránti megnövekedett igényt. A ZUP-os lakótelepeken túlnyomórészt a társadalom perifériájára szorult emberek éltek.

2 Prisunic: francia áruházlánc, olcsó árai miatt a kiskeresetűek látogatták.

3 Francia farmermárka, a 90-es évek közepéig Európában majdnem olyan népszerű volt, mint a Levi’s.

4 Francia eredetű, szabadtéri labdajáték, két játékos faütővel ütöget egymásnak egy gumikötéllel a földhöz rögzített labdát.

5 Francia tévévetélkedő, amelyben városok versengtek egymással. 1962-től csaknem ötven évig volt műsoron.

Tartalom

I.
1992
Smells Like Teen Spirit

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13

II.
1994
You Could Be Mine

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11

III.
1996. július 14.
La Fièvre

1 2 3 4 5 6 7 8

IV.
1998
I Will Survive

1 2 3 4 5

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót! Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 162 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Sans & Serif – SIL Open Font License

www.interkonyv.hu