A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Paris Vendetta

Published in the United States by Ballantine Books, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc. New York, 2009

Fordította: Lantos István

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2009 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István, 2012, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-646-0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Gina Centrellónak, Libby McGuire-nak,
Kim Hoveynek, Cindy Murraynek, Christine Cabellónak,
Carole Lowensteinnek és Rachel Kindnak
köszönettel és nagyrabecsüléssel

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ügynököm, Pam Ahearn előtt ismét nagy elismeréssel hajolok meg. Hosszú utat tettünk már meg együtt, igaz? Mark Tavaninak, Beck Stvannak és a Random House reklám- és terjesztői csapata minden nagyszerű munkatársának ismét köszönöm a kiváló munkát. Nem lehet kérdés, hogy ti vagytok a legjobbak!

Külön köszönet kitűnő író barátomnak, James Rollinsnak, aki megmentett attól, hogy belefulladjak egy medencébe a Fidzsi-szigeteken; Laurence Festalnak, a francia nyelvhez nyújtott felbecsülhetetlen segítségéért; és feleségemnek, valamint Barry Ahernnek, a címért.

Végül ajánlom ezt a könyvet Gina Centrellónak, Libby McGuire-nak, Kim Hoveynak, Cindy Murraynek, Christine Cabellónak, Carole Lowensteinnek és Rachel Kindnak.

Hét csodás nőnek.

Egytől egyig profik.

Ők együtt jelentenek pótolhatatlan bölcsességet, kitartó irányítást és állandó kreativitást az összes regényem számára.

Egyetlen író sem kívánhat ennél többet.

Megtiszteltetés, hogy a csapatotok tagja lehetek.

Ez egyben a ti könyvetek.

A pénznek nincs hazája; a pénzembereknek nincs hazaszeretetük, sem tisztességük; egyedüli céljuk a nyereség.

NAPÓLEON BONAPARTE

A történelem följegyezte, hogy a pénz emberei fölhasználták a félrevezetés, az intrika, a visszaélés és az erőszak minden elképzelhető eszközét arra, hogy fenntartsák ellenőrzésüket a kormányok fölött.

JAMES MADISON

Ha én adhatom ki és ellenőrizhetem egy ország pénzét, akkor cseppet sem érdekel, ki írja a törvényeket.

MAYER AMSCHEL ROTHSCHILD

ELŐJÁTÉK

GÍZAI-SIVATAG, EGYIPTOM

1799. AUGUSZTUS

Napóleon Bonaparte tábornok leszállt a lováról, és elámulva nézett föl a piramisra. Két másik is ott meredt az ég felé a közelben, de ez volt közülük a legnagyobb.

Hatalmas jutalmat hozott a hódítása!

Tegnap indultak Kairóból lóháton. Az átkelés az öntözőcsatornákkal borított iszapos földeken, aztán a szélfútta homoktengeren viszonylag eseménytelenül zajlott. Kétszáz fegyveres kísérte – őrültség lett volna egyedül ilyen messzire elkalandoznia Egyiptomban. A csapatot egy mérfölddel odébb táboroztatta le éjszakára. A nappal megint forró és száraz volt, szándékosan várt alkonyatig, hogy idelátogasson.

Tizenöt hónappal ezelőtt szállt partra Alexandriánál harmincnégyezer emberrel, hétszáz lóval, ezer ágyúval és százezer lövedékkel. Gyorsan nyomult dél felé, és bevette Kairót. A meglepetés erejével és a gyorsasággal akart szétzilálni minden ellenállást. Innen nem is olyan messze győzte le a mamelukokat, és az ütközetet a „piramisok csatájának” nevezte el. A mamelukok! Ezek az egykori török rabszolgák uralták Egyiptomot ötszáz éven át. Micsoda látványt nyújtottak! Sok ezer harcos tarkán virító díszes öltözékben nemes paripák hátán! Még most is az orrában érezte a lőporfüst szagát, hallotta az ágyúk dörgését, a puskák ropogását, a haldoklók hörgését. Vitézül harcolt a csapata, az itáliai hadműveletek veteránjai. Alig kétszáz embert veszítettek, szinte az egész ellenséges sereget foglyul ejtették, biztosítva ezzel a teljes ellenőrzést Alsó-Egyiptom területe fölött. Az egyik tudósító így fogalmazott: „egy maroknyi francia leigázta a földgolyó negyedét”.

Nem pont így igaz, mindenesetre csodásan hangzik.

Az egyiptomiak Szultan El-Kebírnek nevezték el – azt mondták, ez egy nagyon megtisztelő cím. Az elmúlt tizennégy hónapban, amióta főparancsnokként uralkodott ezen a népen, arra jött rá, hogy amiként egyesek szeretik a tengert, ő úgy szereti a sivatagot. Nagyon tetszett neki az egyiptomi életforma is, a vagyon nem sokat számított, a jellemvonások viszont annál többet.

És hittek a gondviselésben.

Akárcsak ő.

– Isten hozta, tábornok úr! Csodás este ehhez a látványhoz – harsogta Gaspard Monge szokásos vidám hangján.

Napóleon kedvelte ezt a harcias matematikust, a mértan tudósát. Az idős franciának, aki egy házaló fiaként látta meg a napvilágot, széles arca, mélyen ülő szeme és nagy húsos orra volt. Monge elsősorban a könyvek emberének tartotta magát, de soha nem indult sehova puska és lőportartó nélkül. Úgy tűnt, vágyakozik nemcsak a forradalom, de a fegyveres harc után is. Egyike volt annak a százhatvan tudósnak és művésznek – a beszámolók idegen nyelveken is a francia savants szót használták megnevezésükre –, akik Franciaországból kísérték el, minthogy Napóleon nemcsak hódítani indult, de tanulni is. Szellemi értelemben vett példaképét, Nagy Sándort is a tudásszomj hajtotta, amikor elindult meghódítani Perzsiát. Monge már Itáliába is elkísérte Napóleont, végignézte az ország kifosztását, és a tábornok megbízott benne.

Egy bizonyos pontig.

– Tudod, Gaspard, már gyerekkoromban is a tudományokat akartam művelni. A forradalom alatt Párizsban jó néhány órát vettem még vegytanból is. Sajnos a körülmények miatt katonatiszt lett belőlem.

Egy egyiptomi munkás elvezette a lovát, de előbb a tábornok leakasztott a nyeregből egy bőrzsákot. Most ő és Monge egyedül álldogáltak. A homok és a por fénylőn táncolt a nagy piramis árnyékában.

– Néhány napja – kezdte Napóleon – számításokat végeztem, és megállapítottam, hogy ebben a három piramisban annyi kő van, hogy belőlük egy méter vastag és három méter magas falat lehetne építeni egész Párizs köré.

Úgy tűnt, Monge mérlegeli a kijelentést.

– Ez valószínűleg igaz lehet, tábornok úr.

Napóleon elmosolyodott az óvatos fogalmazáson.

– Úgy beszélsz, mint egy kételkedő matematikus.

– Egyáltalán nem. Csak érdekesnek találom, miként tekint ezekre az építményekre. Nem a fáraók egyedülálló birodalmának megtestesülését látja, nem is a bennük rejlő sírokat, sem pedig azt a lenyűgöző mérnöki tudást, ami lehetővé tette a megépítésüket. Nem. Ön mindezt kizárólag Franciaország szempontjából nézi.

– Nehéz lenne másként látnom. Másra ugyanis nemigen gondolok.

Mióta eljött otthonról, Franciaországon eluralkodott a teljes zűrzavar. Egykor hatalmas, büszke flottáját a britek szétverték, és ezzel elszigetelték őt ide, Egyiptomba. Az uralmon lévő Direktórium minden királysággal összeveszett, és háborúkba kezdett, Spanyolországtól Poroszországig, Hollandiától Ausztriáig. Úgy tűnt, a fegyveres konfliktus kiterjesztésével akarták biztosítani a hatalmukat és feltölteni az ország kincstárának rohamosan apadó készleteit.

Nevetséges!

A Köztársaság súlyos hibának bizonyult.

A kevés európai újságok egyike, amely eljutott hozzá a Földközi-tengeren keresztül, azt jósolta, hogy már csak rövid idő kérdése, és egy újabb Lajos ül a francia trónra.

Haza kell mennie!

Az enyészet fenyegetett mindent, ami számára értékes volt.

– Franciaországnak szüksége van önre – szólalt meg Monge.

– Most úgy beszél, mint egy igaz forradalmár.

Barátja fölnevetett.

– Hisz tudja, hogy az is vagyok.

Hét évvel korábban Napóleon csak nézte, amint a forradalmárok berontottak a Tuileriák palotájába, és letaszították a trónról XVI. Lajost. Ő akkoriban híven szolgálta a Köztársaságot, harcolt Toulonban, s ezután előléptették dandártábornokká, majd a Keleti Hadsereg tábornokává, végül itáliai főparancsnokká. Onnan aztán észak felé indult, legyőzte Ausztriát, majd diadalmas nemzeti hősként tért vissza Párizsba. Most pedig, alig harmincévesen, a Közel-keleti Hadsereg tábornokaként meghódította Egyiptomot.

De a sors könyvében az volt megírva, hogy Franciaországon uralkodjék!

– Minő pazarlása ez a gyönyörű dolgoknak! – mondta, továbbra is a hatalmas piramisokat csodálva.

Miközben a táborból idelovagolt, látta, hogy néhány munkás szorgosan tisztogatja a homokot egy félig betemetett szfinxszoborról. Ő maga rendelte el a szobor, e szigorú őr kiásását, és örült, hogy ilyen jól haladnak vele.

– Ez a piramis van legközelebb Kairóhoz, úgyhogy ezt nevezzük az Elsőnek – mondta Monge, aztán rámutatott a következőre. – Az a Második. A legtávolabbi pedig a Harmadik. Ha el tudnánk olvasni a hieroglifákat, akkor talán megtudhatnánk a valódi nevüket.

Napóleon egyetértett. Senki nem tudta, mit jelentenek azok a furcsa ábrák és jelek, amiket szinte minden régi építményen találtak. Elrendelte, hogy másolják le őket. Oly sok ábra volt, hogy a művészei a Franciaországból hozott összes pennájukat elkoptatták. Monge-nak támadt az a zseniális ötlete, hogy olvasztott ólmot töltve a nílusi nádszálakba újabb írószerszámokat készítsenek.

– Erre azért van némi remény – mondta.

Nyugtázta, hogy Monge bólint.

Mindketten tudták, hogy a válasz abban a csúf, fekete kőben rejtőzhet, amelyet Rosettában találtak, s amelyen három különböző írás volt – hieroglifákkal, vagyis az ókori Egyiptom nyelvén; démotikus írással, a korabeli Egyiptomban beszélt nyelven; valamint ión nyelven, azaz ógörögül. A múlt hónapban ellátogatott az Egyiptomi Intézetbe, amelyet azért hozott létre, hogy ösztönözze a savant-jait, és ott jelentették be a fölfedezést.

De még irdatlan mennyiségű munka volt hátra.

– Az első feltáró munkálatokat végezzük ezen a helyen – mondta Monge. – Akik előttünk jártak itt, azok mind csak fosztogattak. Mi viszont megőrizzük az utókornak.

Újabb forradalmi gondolat, tűnődött el Napóleon. Illik Monge-hoz.

– Vezess a belsejébe! – rendelkezett.

Barátja fölvezette az északi oldalon egy létrán a húsz méter magasan fekvő teraszra. Hónapokkal ezelőtt egyszer már eljutott ide néhány parancsnokával együtt, amikor először vették szemügyre a piramisokat. Akkor azonban nem volt hajlandó bemenni az építmény belsejébe, mert ahhoz négykézláb kellett volna bemásznia alárendeltjei szeme láttára. Most lehajolt, és belépett egy folyosóba, amely nem lehetett több, mint egy méter magas, és ugyanolyan széles. A járat enyhén ereszkedett a piramis belsejébe. A bőrtarisznya a nyakában fityegett. Elértek egy másik folyosóhoz, amely viszont enyhe szögben tartott felfelé. Monge ment előre. A folyosó most egyre inkább emelkedett egy világító négyszög felé.

Amikor odaértek, végre fölállhattak, és a bámulatos hely egészen elképesztette Napóleont. Az olajlámpások vibráló fényében, körülbelül tíz méter magasságban megpillantotta a mennyezetet. A talaj meredeken emelkedett egy gránitfal irányába. A falakból tartópillérek nyúltak ki, és összetalálkozva keskeny boltívet alkottak.

– Ez csodálatos! – suttogta a tábornok.

– Nagy Csarnoknak neveztük el.

– Igen találóan.

Az oldalfalak aljában, körülbelül fél méter magasan egy simára csiszolt, lejtős szegély húzódott körbe-körbe. Egy másik, szintén méteres nagyságú folyosó indult meredeken a lejtőből. Nem voltak benne lépcsők, csak fölfelé emelkedett.

– Ott van, fönt? – kérdezte Monge-t.

– Oui, tábornok úr. Egy órája érkezett, és a Király Kamrájába vezettem.

Továbbra is szorongatta a tarisznyát.

– Várj kint!

Monge megfordult, hogy induljon, de megtorpant.

– Biztos benne, hogy egyedül akarja végigcsinálni?

Napóleon nem tudta levenni a szemét a Nagy Csarnokról. Hallott már történeteket az ókori Egyiptomról. Állítólag ennek a piramisnak a rejtélyes útvesztőin át távoztak az akkori „megvilágosodottak”, vagyis azok, akik emberként léptek be ide, és istenekké emelkedtek. Ez a „második születés” helye, mondták, „a titkok méhe”. Itt lakozott a bölcsesség, amint Isten lakozik az emberek szívében. A savant-jai azt találgatták, vajon milyen megkérdőjelezhetetlen gondolat vette rá az ókoriakat ilyen herkulesi erőfeszítéseket igénylő mérnöki-építészeti munkára. Szerinte viszont csupán egyetlen magyarázat létezhetett, és ő meg is értette ezt a megszállottságot: a vágy, hogy az emberi halandóság kicsinységét fölválthassák a megvilágosodás hatalmasságával. Tudósai előszeretettel értekeztek arról, hogy ez lehet a világ legtökéletesebb építménye, az eredeti Noé bárkája, talán az eredete minden nyelvnek, írásnak és mértékegységnek.

De ő nem így gondolta.

Szerinte ez a végtelen kapuja.

– Ezt csak én tudom megtenni – mondta csendesen.

Monge távozott.

Napóleon lesöpörte a homokszemeket az uniformisáról, aztán elindult fölfelé a meredeken. Körülbelül százhúsz méterre becsülte a hosszát, és nagyon kifulladt, mire fölért. A végén egy magas lépcsőfok vezetett egy alacsony mennyezetű terembe, amelyből nyílt még egy helyiség. Három fal gránitból volt kifaragva.

A Király Kamrája ezek mögött volt. Impozáns falak csiszolt vörös kőből. Az óriási tömböket oly szorosan illesztették össze, hogy még egy hajszálat is alig lehetett volna közéjük erőltetni. A kamra téglalap alakú volt; a szélessége fele a hosszának. És ezt a piramis szívében vájták ki. Monge korábban már mondta neki, lehetséges, hogy a kamra méretei összefüggésben állnak az időálló matematikai konstansokkal.

Ebben nem is kételkedett.

Tízméteres magasságban vastag gránittömbök alkották a mennyezetet. Alig valamennyi fény szivárgott be két aknán keresztül, amelyeket a piramis északi és déli oldalán alakítottak ki. A helyiségben mindössze egy ember és egy fedél nélküli, durván megmunkált, félig kész szarkofág volt. Monge korábban már említette, hogy az ókori munkások csőfúróinak és vésőinek nyomai ma is láthatók. Igazat beszélt. Ő is rögtön látta, hogy a szarkofág körülbelül egy centiméterrel szélesebb, mint a kivezető folyosó, vagyis az előtt helyezték ide, hogy a piramist megépítették volna.

A szemközti falat bámuló férfi most megfordult.

Idomtalan testét bő köpeny takarta, feje gyapjúturbánba volt burkolva, vállán egy kartonvászon toldalék volt átvetve. Egyértelmű volt, hogy egyiptomi ősei vannak, de lapos homloka, kiálló arccsontjai és széles orra más hatásról is árulkodott.

Napóleon a mély ráncoktól barázdált arcba bámult.

– Elhozta a jóslatot? – kérdezte tőle a férfi.

Napóleon a bőrtáskára ütött.

– Itt van.

Napóleon újra a szabad ég alatt volt. Csaknem egy órát tartózkodott bent, és mostanra már sötétség ölelte körül Gízát. Közölte az egyiptomival, hogy várakozzon odafent, amíg ő elmegy.

Megint lesöpört egy csomó homokot az egyenruhájáról, és megigazította a vállán függő bőrtarisznyát. Elindult lefelé a létrán, és közben próbált úrrá lenni az érzésein, de az elmúlt óra szörnyűséggel töltötte el.

Monge odalenn várta egyedül, kezében tartva Napóleon lovának zabláját.

– Sikeres volt a látogatása, tábornokom?

Napóleon a savant felé fordult.

– Ide figyelj, Gaspard! Soha, senkinek ne beszélj erről az estéről! Értetted? Senki nem tudhatja, hogy itt jártam.

Barátja ijedten hőkölt hátra.

– Nem akartam rossz érzéseket kelteni…

Napóleon tiltó mozdulattal emelte a kezét.

– Soha többé ne beszélj erről! Értetted?

A matematikus bólintott. Napóleon észrevette, hogy valahova mögéje bámul, fölfelé, a létra tetejére. Ott állt az egyiptomi, és várta, hogy Napóleon elmenjen.

– Lődd le! – súgta oda Monge-nak.

Látta a döbbenetet a barátja arcán, és most odahajolt, egészen a tudós füléhez.

– Szereted magaddal hordani azt a puskát. Katona akarsz lenni. Akkor itt az ideje. A katonák engedelmeskednek a feljebbvalójuknak. Nem akarom, hogy élve hagyja el ezt a helyet. Ha neked nincs merszed hozzá, akkor intéztesd el mással. De jó, ha tudod: ha ez az ember még holnap is életben van, akkor a Köztársaság dicső hadjárata kénytelen lesz elviselni egy matematikus tragikus elvesztését.

Észrevette a félelmet Monge szemében.

– Mi ketten már sok mindent átéltünk együtt – szögezte le Napóleon. – Mi tényleg barátok vagyunk. Az úgynevezett Köztársaság testvérei. És te nem akarsz nekem ellenszegülni soha!

Elengedte a tudós karját, és fölszállt a lovára.

– Hazamegyek, Gaspard. Franciaországba. Hív a sorsom! Találd meg te is a magadét itt, ezen az istenverte helyen!

EGY

KOPPENHÁGA

DECEMBER 23., VASÁRNAP, A JELENBEN

0 ÓRA 40 PERC

A golyó belefúródott Cotton Malone bal vállába.

Megpróbált tudomást sem venni a fájdalomról, és a térre koncentrált. Emberek szaladtak mindenfelé. Kürtök süvítettek. Autógumik csikorogtak. A közelben lévő amerikai nagykövetséget őrző tengerészgyalogosok észrevették a zűrzavart, de túl messze voltak ahhoz, hogy segíthessenek. Emberi testek hevertek szanaszét. Mennyi? Nyolc? Tíz? Nem, még több! A közelben egy fiatal férfi és nő feküdt kicsavarodott végtagokkal az olajos aszfalton, a férfi tágra nyitott szemében megkövült rémülettel, a nő egyre terjedő vértócsában. Malone két fegyverest vett észre, és azonnal lelőtte őket, de nem látta a harmadikat, aki egyetlen lövéssel átlyukasztotta a vállát, és most menekülni igyekezett, fedezékként használva a pánikba esett járókelőket.

A seb átkozottul fájt. Félelem suhant át az arcán. A lábai elerőtlenedtek, amint megpróbálta célzásra emelni a jobb kezét. A Beretta mintha nem dekákat, hanem tonnákat nyomott volna.

Fájdalom járta át minden tagját. Mélyet lélegzett a kénes levegőből, és végre sikerült az ujját a ravaszra szorítania. A fegyver azonban csak csettent egyet, de nem lőtt. Különös!

Újabb kattanások hallatszottak, amikor ismét megpróbált lőni.

Aztán elsötétült a világ.

Malone fölébredt, kitörölte az álmot a szeméből – azt az álmot, amely az utóbbi két évben már számtalanszor kísértette –, és az ágy melletti órára pillantott.

0 óra 43 perc.

Az ágyán feküdt, a lakásában. Az éjjeliszekrény lámpája még mindig égett, pedig vagy két órával korábban már leverte a helyéről.

Valami fölébresztette. Egy zaj. Mintha a mexikóvárosi álom része lett volna, de mégsem.

Megint hallotta.

Három nyikordulás, gyors egymásutánban.

A lakása egy XVII. századi épületben volt, amit néhány hónapja teljesen átépítettek. A második emeletről a harmadikra vezető falépcső fokai most olyan pontosan jeleztek, mintha csak egy zongora billentyűi lettek volna.

Ami azt jelentette, hogy valaki jár ott.

Lenyúlt az ágya mellé, és odahúzta azt a kis hátizsákot, amit mindig ott tartott, még a Magellán ügyosztálybeli napok óta. Jobb kezével megtalálta és megmarkolta a Berettáját, ugyanazt, amely már Mexikóvárosban is vele volt, és amelyben mindig volt egy tele tár.

Ez is egy olyan szokása volt, amit szerencsére nem hagyott el.

Feltápászkodott az ágyról.

Harmadik emeleti lakása körülbelül száz négyzetméteres volt: háló, dolgozószoba, konyha, fürdőszoba és több tárolóhelyiség. A dolgozóban égett a lámpa ott, ahol ajtó nyílt a lépcsőházba. A könyvesboltja foglalta el az épület földszintjét, az elsőn és a másodikon raktárak és tárolók voltak.

Az ajtóhoz surrant, a kerethez támaszkodott, és fülelt.

A legcsekélyebb nesz sem árulkodott arról, hogy előjött, mert ügyelt arra, hogy cipőjével mindig a szőnyegre lépjen. Még a tegnap viselt ruha volt rajta. Késő estig dolgozott egy karácsony előtti nagyon forgalmas szombaton. Ismét jó volt könyvkereskedőnek lenni. Most ez volt a foglalkozása. De akkor vajon miért fog pisztolyt az éjszaka közepén, és miért sugallja neki minden érzékszerve, hogy veszély leselkedik rá?

Megkockáztatott egy pillantást az ajtó mögé. A lépcső egy pihenőig vezetett, majd éles szögben lefelé folytatódott. A lámpákat leoltotta, amikor feljött éjszakára, távkapcsolója meg nem volt. Most hangtalanul átkozódott, hogy nem szereltetett be néhányat az átalakításkor. Beépítettek viszont egy fémkorlátot, ami a lépcső külső oldalán húzódott végig.

Kilépett a lakásból, aztán lesiklott a sima rézkorláton a pihenőig. Így semmilyen lépcsőnyikorgás nem árulta el a jelenlétét.

Óvatosan lenézett a mélybe.

Sötétség és csend.

Lecsúszott a következő pihenőig, és megpróbált körülnézni a második emeleten. Sárgás fény szűrődött be a Højbro Pladsról az épület homlokzatán lévő ablakokon keresztül, és sápadtan megvilágította az ajtó környékét. Itt tartotta a könyvkészletet – azokat a köteteket, amelyeket ládaszámra hordtak be neki mindennap. „Vegyél centekért, és add el eurókért!” Ez a használtkönyv-biznisz. Csináld jól, és sokat kereshetsz vele. Néha egy-egy igazi ritkaság is lapult a ládák mélyén. Ezeket az első emeleten tartotta egy lezárt szobában. Az ismeretlen behatolónak ezen a nyílt, második emeleten kellett lennie, hacsak nem törte be azt az ajtót.

Lecsúszott az utolsó korláton, és elhelyezkedett a második emeleti ajtón kívül. Az ajtó mögötti helyiségben, amely körülbelül 12 × 6 méteres volt, egymásra tornyozva, elszórtan álltak a könyves ládák, több mint egy méter magasan.

– Mit akar? – kérdezte jó hangosan, hátát a külső falnak vetve.

Azon gondolkodott, hogy nem csalta-e meg az álmának nagyon is valóságszerű hangulata. Az, hogy tizenkét éven át volt az Igazságügyi Minisztérium ügynöke, nyilván erősen belevéste ezt a paranoiát a személyiségébe, az utóbbi két hét eseményei erre még rátettek egy lapáttal. Mindezt nem kívánta, de elfogadta az igazság áraként.

– Mondok valamit – szólalt meg ismét. – Visszamegyek. Bárki legyen is maga, jöjjön föl! Ha nem, akkor viszont tűnjön a fenébe a boltomból!

Ismét csak csend.

Elindult a lépcső felé.

– Azért jöttem, hogy magával találkozzak – mondta egy férfihang a raktárszobából.

Malone megállt. Megpróbálta elemezni a hangot. Az illető fiatal. A húszas éveinek végén vagy a harmincasok elején járhat. Amerikai, egy kis akcentussal. És nyugodt. Tárgyilagos.

– És ezért tört be a boltomba?

– Kénytelen voltam.

A hang már közelebbről hallatszott, közvetlenül az ajtó másik oldaláról. Malone ellépett a faltól, célzásra emelte fegyverét, és várta, hogy a beszélő megmutassa magát.

Egy árnyalak tűnt fel az ajtóban.

Középmagas, vékony, derékig érő kabátban. Rövid haj. A kezeit oldalt tartotta. Nem volt bennük semmi. Arcvonásait eltakarta az éjszaka.

Malone továbbra is célzásra emelte a pisztolyt.

– Mondja meg a nevét!

– Sam Collins.

– Mit akar?

– Henrik Thorvaldsen bajban van.

– Más újság?

– Valakik meg akarják ölni.

– Kik?

– El kell mennünk Thorvaldsenhez.

Továbbra is az alakra célzott a fegyverrel, ujja a ravaszon maradt. Ha ez a Sam Collins csak megmoccan, rögtön lelövi. De volt egy megérzése, amit a kiválasztott ügynökök kemény tapasztalatok árán tudtak kifejleszteni magukban: ez a fiatalember nem hazudik.

– Kik akarják megölni? – kérdezte ismét.

– El kell mennünk hozzá!

Lentről üvegcsörömpölés hallatszott.

– És még valami – mondta Sam Collins. – Azok az emberek… Azok engem is üldöznek.

KETTŐ

BASTIA, KORZIKA

1 ÓRA 25 PERC

Graham Ashby a Dujon tér fölött állt, és a csöndes kikötőt nézte. Körülötte néhány templom között pasztellszínű, roskatag házak sorakoztak, mint megannyi rozoga láda, és a régi épületek fölé egy egyszerű kőtorony magasodott, ami jó tájékozódási pontul szolgált. Jachtja, az Archimedes fél kilométerrel távolabb, a Régi Kikötőben horgonyzott. Ismét megcsodálta karcsú, kivilágított alakját az ezüstszínű vízen. A naptári tél második napja észak felől hideg, száraz szelet hozott, amely átsöpört Bastián. Már az ünnepek nyugalma telepedett a környékre, hiszen karácsony alig két napra volt, bár Ashbyt ez fikarcnyira sem érdekelte.

Terra Nova, amely egykor Bastia katonai és igazgatási központja volt, mára a jómódúak lakhelyévé vált, díszes lakásokkal, előkelő boltokkal a kövezett utcák mindkét oldalán. Néhány évvel ezelőtt ő is majdnem befektetett itt, a föllendülés idején, de végül meggondolta magát. A Földközi-tenger menti ingatlanok már nem hozták azt a hasznot, amit régebben.

Északkelet felé nézett, a Jetée du Dragon, egy mesterséges rakpart irányába, amely néhány évtizede még nem is létezett. Megépítéséhez a mérnököknek meg kellett semmisíteniük egy oroszlán formájú hatalmas sziklát, amit Leone-nak neveztek, s ami régebben szinte elzárta a kikötőt. A sziklát jól lehetett látni a XX. század előtti ábrázolásokon. Amikor két órával ezelőtt az Archimedes behajózott a csendes vizekre, rögtön észrevette a kivilágítatlan öreg tornyot, amelynek tetején most állt, s amit a XIV. században építettek a szigetet akkoriban birtokló genovaiak. Azon töprengett, vajon a mai lesz-e az a bizonyos éjszaka.

Nagyon remélte, hogy így lesz.

Korzika nem tartozott a kedvenc helyei közé. Csupán egy 185 kilométer hosszú, 83 kilométer széles, 17 600 négyzetkilométeres, 960 kilométer kerületű, tengerből kiemelkedő sziklahegy. Felszínén magas hegycsúcsok váltakoznak mély szurdokokkal, fenyőerdők jéghideg vizű tavakkal, hegyi legelők termékeny völgyekkel, még egy kis sivatag is tarkította a képet. Az idők folyamán meghódították görögök, karthágóiak, rómaiak, aragóniaiak, britek és franciák, és persze özönlöttek a csapatok egyfolytában Itáliából is, de egyiküknek sem sikerült megtörnie a szigetlakók rebellis lelkét.

Ez volt az egyik oka, hogy áttért a beruházásokra. Túl sok volt a változó tényező ebben a rakoncátlan francia département-ban.

Bastiát az iparosodó Genovai Köztársaság alapította 1380-ban, és megépítettek egy erődöt is a védelmére. Ebből mára valójában csak ez a kőtorony maradt meg. A város 1791-ig a sziget fővárosa volt. Ekkor azonban Napóleon úgy döntött, hogy szülővárosa, a déli végén található Ajaccio sokkal megfelelőbb. Ashby tudta, hogy a helyiek még mindig nem bocsátották meg a kis császárnak ezt a bűnét.

Begombolta magán a méregdrága Armani kabátot, és szorosan a középkori mellvédhez állt. Divatos inge, nadrágja és szvettere megnyugtatóan simult testére. Ötvennyolc éves volt. Valamennyi ruháját a Kingston & Knightnál vásárolta, akárcsak apja és nagyapja. Egy londoni fodrász tegnap félórát töltött azzal, hogy lenyírja őszülő sörényét, és eltüntesse azokat a fehér csíkokat, amelyek öregítették. Büszke volt arra, hogy külsejében és mozgásában fiatalabbnak tűnik a koránál. Most, amint tekintetét a sötét Bastián túl a Tirrén-tengerre vetette, elégedetten állapította meg magáról, hogy „beérkezett ember”.

Az órájára pillantott.

Azért jött, hogy megoldjon egy rejtélyt, ami már több mint hatvan éve gyötörte a kincsvadászokat. Ő pedig nem bírta a teszetosza hozzáállást.

Lépéseket hallott a közeli lépcső felől, ami húsz méterrel lejjebbről kanyargott fel ide. Nappal turisták kapaszkodtak föl a tetőre, hogy megcsodálják a kilátást, és rengeteg fotót készítsenek. Ebben az órában viszont nem sokan jártak volna erre.

Egy ember tűnt föl a halvány fényben.

Alacsony férfi volt, bozontos üstökkel. Az orrcimpáitól a szája szögletéig két mély barázda húzódott. Bőre, akár a dió, sárgásbarna volt, s ezt még jobban kiemelte bajuszának fehérsége.

Úgy volt öltözve, mint egy pap.

Fekete reverendája hangosan suhogott, amint közeledett.

– Lord Ashby, elnézést kérek a késésért, de nem tehetek róla.

– Maga pap? – kérdezte Ashby a ruhájára mutatva.

– Gondoltam, jobb lesz, ha ma este álruhát öltök. A papokat ilyentájt nemigen faggatják – mondta a férfi nagyokat szuszogva. A lépcsőzés jócskán kimerítette.

Ashby nagy gonddal választotta ki ezt az éjjeli órát, és angolos pontossággal érkezett. Mostanra azonban mintegy félórás késésben voltak.

– Utálom a veszekedést – jelentette ki –, néha viszont szemtől szembe ki kell mondanunk bizonyos dolgokat. – A férfira bökött. – Uram, ön megrögzött hazudozó.

– Az vagyok. Készséggel elismerem.

– Ön nekem időmbe és pénzembe kerül, és én nem szeretem egyiket sem vesztegetni.

– Sajnos, Lord Ashby, nekem mindkettőből kevés van. – A férfi kis szünetet tartott. – De tudom, hogy önnek szüksége van a segítségemre.

Legutóbb túl sokat engedett ennek az illetőnek a tudomására jutni!

Hiba volt.

Mert mi is történt Korzikán 1943. szeptember 15-én? Hat nagy ládát hoztak át egy kis hajóval Olaszország felől. Egyesek úgy hitték, a ládákat Bastia közelében a tengerbe süllyesztették, mások szerint partra tették. De valamennyi beszámoló egyetértett abban, hogy öt német vett részt az akcióban. Négyüket hadbíróság elé állították, hogy a kincseket olyan területen hagyták, amely hamarosan a Szövetségesek kezére kerülhet, és főbe lőtték őket. Az ötödiket fölmentették. Az viszont nem tudta, hol van a végső rejtekhely, és élete végéig hiába kereste.

Mint ahogy sokan mások is.

– A hazugság az egyetlen fegyverem – szögezte le a korzikai. – Ez az, ami sakkban tartja az olyan hatalmasságokat, mint ön.

– Ide süssön, öreg…

– Ki merem jelenteni, hogy nem vagyok sokkal idősebb önnél. És az én társadalmi megítélésem nem rossz. Az öné viszont igen, Lord Ashby.

A lord egy fejbiccentéssel vette tudomásul a megjegyzést. Jól tudta, hogy valakinek az imázsa mennyi jót tehet, vagy mennyit árthat. Családjának már három évszázada döntő részesedése volt az egyik legrégibb angol pénzkölcsönző intézményben. Ma ő volt ennek a részesedésnek az egyedüli tulajdonosa. A brit sajtóban egyszer tipikus arisztokrata arcként írták le világítóan szürke szemét, rómaiasan görbülő orrát és halvány, gúnyos mosolyát. Néhány éve egy riporter tiszteletet parancsolónak nevezte őt, egy másik pedig komornak és füstös képűnek. Nem különösebben zavarta az utalás sötét arcszínére – ezt félig török anyjától örökölte –, az viszont sokkal jobban bosszantotta, ha barátságtalannak és mogorvának festették le.

– Biztosíthatom, jó uram – mondta –, hogy tőlem nem kell tartania.

A korzikai fölnevetett.

– Remélem is, hogy nem. Az erőszak nem oldana meg semmit. Végtére is ön Rommel aranyát keresi. Jókora kincs! És lehet, hogy én még azt is tudom, hol rejtőzik.

Ez az ember legalább olyan erőszakos, mint amilyen elővigyázatos. És persze közismert hazudozó is.

– Félrevezetett engem.

Az árnyalak nevetett.

– Ön rettenetesen nyomult. Nem engedhetem meg magamnak, hogy fölfigyeljenek rám. Mások is tudomást szerezhetnek mindenféléről. Ez egy kis sziget, és ha megtaláljuk a kincset, vigyáznom kell, hogy meg is tudjam tartani a részemet.

Ashby aprót bólintott. Ez az ember a Korzikai Nemzetgyűlésben dolgozik, Ajacciótól nem messze. Egyszerű tisztviselő a korzikai regionális kormányzatban, de könnyen hozzá tud férni rengeteg fontos információhoz.

– Ki venné el tőlünk azt, amit találunk? – kérdezte Ashby.

– Az emberek itt, Bastiában, akik folyamatosan keresik. Meg olyanok, akik Franciaországban vagy Olaszországban élnek. Többen meghaltak már a kincskeresők közül.

Ez a bolond nyilván az olyan beszélgetéseket kedveli, amelyek lassan haladnak előre, tele vannak célzásokkal, apró lépésekkel, és fokozatosan közelednek csak a cél felé.

De Ashbynek erre nem volt ideje.

Intett, és ekkor egy másik férfi lépett elő a sötétből. Szénfekete kabátot viselt, amely látványos ellentétet alkotott sűrű, ősz hajával. Tekintete szinte szúrt, arca hegyes állban csúcsosodott ki. Egyenesen a korzikaihoz ment, és megállt előtte.

– Ez Mr. Guildhall – mondta Ashby. – Talán emlékszik rá a legutóbbi látogatásunkból.

A korzikai kinyújtotta a kezét, Guildhall azonban továbbra is a zsebében tartotta mindkettőt.

– Emlékszem – mondta a korzikai. – Sosem szokott mosolyogni?

Ashby a fejét csóválta.

– Szörnyű történet. Néhány évvel ezelőtt Mr. Guildhall csúnya civódásba keveredett, amelynek során összeszabdalták az arcát és a nyakát. Amint látja, fölgyógyult, de az esetből visszamaradt egy kis idegprobléma, ami akadályozza, hogy az arcizmai megfelelően működjenek. Azóta nem tud mosolyogni.

– És mi lett azzal, aki megvágta?

– Pompás kérdés! Halott. Kitört a nyaka.

Látta, hogy szavai elérték a kellő hatást. Guildhallhoz fordult.

– Mit találtál?

Alkalmazottja előhalászott a zsebéből egy kis könyvet, és átnyújtotta. A sápadt fényben alig lehetett elolvasni a megfakult francia címet. Napóleon, a Tuileriáktól Szent Ilonáig. A számtalan memoár egyike, ami Napóleon halála, 1821 óta nyomtatásban megjelent.

– Hogyan… jutott hozzá? – kérdezte a korzikai.

Ashby csak mosolygott.

– Amíg maga váratott engem itt, a toronyban, Guildhall átkutatta a házát. Nem vagyok teljesen hülye.

A korzikai vállat vont.

– Ez csak egy unalmas memoár. Sokat olvastam már Napóleonról.

– Ezt mondta a maga bűntársa is.

Látta, hogy a másiknak immár osztatlan figyelmét birtokolja.

– Nagyon jót beszélgettünk, hármasban, Mr. Guildhall-lal.

– Honnan tudott Gustave-ról?

Ashby vállat vont.

– Nem volt nehéz azonosítani. Maga meg ő már régóta keresik Rommel aranyát. Lehet, hogy maguk ketten tudják a legtöbbet erről az egész történetről.

– Bántotta őt?

Ashby meghallotta az aggodalmat a korzikai hangjában.

– Jaj, dehogyis, jóember! Minek néz engem? Valami gazfickónak? Én nemesi család sarja vagyok. A birodalom lordja. Köztiszteletben álló pénzember. Nem holmi gengszter. De természetesen a maga Gustave-ja is hazudott nekem.

Guildhall villámgyors mozdulattal elkapta a férfi vállát, a másik kezével pedig a reverenda alatt az egyik lábszárát. Az apró termetű korzikait átbillentette a mellvéd korlátján, majd lelógatta, miközben erősen markolta mindkét bokáját. A férfi ott függött a falon kívül, fejjel lefelé, húsz méterrel a kövezett tér fölött.

A reverenda lebegett, csapkodott az éjszakai szélben.

Ashby kidugta a fejét a mellvéd egyik lőrésén.

– Mr. Guildhall sajnos nem tartóztatja meg magát az erőszak örömeitől oly jelentős mértékben, ahogyan én. Kérem, tartsa észben, hogy ha egyetlen segélykiáltás is elhagyja az ajkát, kénytelen lesz elengedni magát. Megértette?

Látta, hogy a férfi hevesen bólogat.

– Nos, akkor itt az ideje, hogy mi ketten most már komolyan beszélgessünk.

HÁROM

KOPPENHÁGA

Malone figyelte Sam Collinst, miközben lentről újabb üvegcsörömpölés hallatszott.

– Azt hiszem, meg akarnak ölni – mondta Collins.

– Ha nem vette volna észre, én is éppen magára szegezek egy pisztolyt.

– Mr. Malone, engem Henrik küldött ide.

Döntenie kellett. A vele szemben álló jelent számára veszélyt, vagy az, ami két emelettel lejjebb van?

Leengedte a fegyvert.

– Maga vezette ide azokat a lentieket?

– A segítségére van szükségem. Henrik mondta, hogy jöjjek ide.

Malone három pukkanást hallott. Hangtompítós lövések! Aztán kivágódott a bejárati ajtó. Léptek dobogtak a parkettán.

Intett a pisztolyával.

– Befelé!

Visszavonultak a második emeleti raktárszobába, és a feltornyozott könyves ládák mögött kerestek fedezéket. Malone tudta, hogy a behatolók rögtön az emeletek felé indulnak majd, a fényt követve. Aztán amikor látják, hogy ott nincs senki, elkezdik módszeresen átkutatni az épületet. Az volt a legfőbb gondja, hogy nem tudta megállapítani, pontosan hányan is jöttek látogatóba.

Megkockáztatott egy pillantást, és azt látta, hogy egy árnyalak suhan föl a másodikról a harmadik emelet felé. Intett Collinsnak, hogy az nesztelenül kövesse őt. Az ajtóhoz surrant, majd lecsúszott a fémkorláton a következő pihenőig. Collins követte. Ugyanezt megismételték, és végül leértek az utolsó lépcsőfordulóhoz, amely már a földszinti könyvesboltba vezetett.

Collins az utolsó rézkorlát felé mozdult, de Malone megragadta a karját, és a fejét rázta. Az, hogy ez a fiatalember ilyen őrültséget készül elkövetni, azt mutatta számára, hogy Collins vagy teljesen tudatlan, vagy kitűnően álcázza zsenialitását. Nem tudta eldönteni, melyikről lehet szó, de nem időzhettek sokáig ezen a pihenőn, hiszen fölöttük volt legalább egy fegyveres.

Intett Collinsnak, hogy vegye le a kabátját.

A fiatalember habozni látszott, úgy tűnt, nem érti, de aztán földerült az arca, és csendben végrehajtotta a kérést. Malone megmarkolta a vastag gyapjúcsomagot, ráült a korlátra, és lassan a feléig ereszkedett. Jobb kezében továbbra is a pisztolyt szorongatva, ballal előredobta a kabátot.

Lövések pukkantak, és a kabátot több golyó lyukasztotta át.

Malone végigcsúszott a korláton, majd egy ugrással a pénztáros pult mögé vetődött, miközben több lövedék is a falba fúródott körülötte.

Bemérte magának a fegyveres helyét.

Az illető tőle jobbra, a kirakat közelében helyezkedett el, ahol a történelmi könyvek és zeneművek sorakoztak.

Térdre emelkedett, és arrafelé lőtt.

– Most! – ordította Collinsnak, aki láthatóan megértette, hogy mit kívánnak tőle, mert leszáguldott a lépcsőn, és beugrott a pult mögé.

Malone tudta, hogy hamarosan leérkezik a másik fegyveres is, ezért balra kúszott. Szerencsére a pult nem volt elkerítve ott sem. Amikor nemrég újjáépítették a házat, ragaszkodott hozzá, hogy a pult mindkét végéről be lehessen kerülni a pénztárgép mögé. Az ő lövésének zaját nem fogta le hangtompító, és most azon gondolkodott, vajon kint meghallotta-e valaki a dörrenést. Sajnos ilyentájt, éjféltől hajnalig a Højbro Plads csaknem teljesen kihalt volt.

A pult végéig surrant, Collins meg mögötte. Tekintetét a lépcsőre szegezte, és várta az elkerülhetetlent. Észrevett egy növekvő sötét foltot. A fönti támadó lassan célzásra emelte fegyverét a sarok mögül.

Malone lőtt, és eltalálta a férfi karját.

Nyögést hallott, a fegyver pedig eltűnt.

Az első fegyveres több lövést is leadott, hogy fedezze, amint társa a lépcsőtől feléje rohan.

Malone szerint ez patthelyzet. Volt ugyan fegyvere, de nekik is. Amazoknak valószínűleg több töltényük volt, mint neki, minthogy ő nem hozta le magával a Beretta tartalék tárát. Szerencsére ezt ők nem tudhatták.

– Meg kéne nehezítenünk a dolgukat – súgta Collins.

– No de hányan lehetnek?

– Úgy tűnik, ketten.

– Ezt nem tudhatjuk.

Malone agyán ismét átfutott az álma arról, hogy egyszer elkövette azt a hibát, hogy nem számolt el háromig.

– Nem ülhetünk itt örökké.

– Át is adhatnám magát nekik, hogy aztán visszafekhessek aludni.

– Megtehetné. De nem fogja.

– Ne legyen ebben olyan biztos!

Még mindig a fülében csengtek Collins szavai. Henrik Thorvaldsen bajban van.

Collins elmászott mellette, és a tűzoltó készülék felé nyúlt. Malone látta, hogy kitekeri a biztonsági zárat, aztán – mielőtt még tiltakozhatott volna – kiugrott a pult mögül, és füstfelhővel árasztotta el a könyvesboltot. Közben a megrakott polcokat használta fedezékül, a tűzoltó készüléket pedig a fegyveresekre irányította.

Nem mozdult semmi, aztán…

Négy pukkanás volt a válasz.

Lövedékek jöttek a füstfelhőből, belefúródtak a fába, vagy lepattantak a kőfalról.

Malone is lőtt egyet a behatolók felé.

Hangos üvegcsörömpölést hallott, majd futó léptek távolodó dobogását.

Hideg levegő csapta meg. Rájött, hogy a támadók a kirakatüvegen át menekültek el.

Collins leengedte a tűzoltó készüléket.

– Elmentek.

Erről meg kellett bizonyosodniuk, ezért Malone továbbra is meggörnyedve kikúszott a pult mögül, aztán további könyvállványokat használva fedezékül átrohant a ritkuló füstfelhőn. Elért az utolsó polcsorhoz, és óvatosan kikukucskált. A füst erőteljesen áramlott kifelé a fagyos éjszakába a törött kirakatüvegen át.

Megcsóválta a fejét. Újabb kár.

Collins jelent meg mögötte.

– Ezek profik voltak.

– Honnan tudja?

– Tudom, ki küldte őket.

– Ki?

Collins megrázta a fejét.

– Henrik azt mondta, hogy majd ő elmondja.

Malone a pulthoz lépett, fölvette a telefont, és tárcsázta Christiangade számát. Ez volt Thorvaldsen ősi birtoka, Koppenhágától tizenöt kilométerre északra. Jó néhány csengést kivárt. Általában Thorvaldsen komornyikja, Jesper vette föl, bármikor telefonáltak is.

A telefon csak csengett tovább.

Ez nem jó jel!

Letette, és elhatározta, hogy résen lesz.

– Menjen föl! – mondta Collinsnak. – Az ágyamon van egy hátizsák. Hozza le!

Collins fölrohant a falépcsőn.

Malone kihasználta az időt, ismét tárcsázta Christiangadét, és megint hallgatta, ahogy a telefon hosszan kicseng.

Collins dobogott lefelé a lépcsőn.

Malone kocsija néhány utcával odébb parkolt, közvetlenül az óváros mellett, a Christianburg csatornánál. Fölkapta a mobiltelefonját a pult egyik fiókjából.

– Gyerünk!

NÉGY

Eliza Larocque érezte, hogy közel jár a sikerhez, bár kísérője a repülőn ezt megnehezítette. Nagyon remélte, hogy ez a hirtelenjében elhatározott tengerentúli repülés nem lesz hiábavaló.

– Párizsi Klubnak hívják – mondta franciául.

Tizenötezer méteres magasságot választott az Atlanti-óceán fölötti átkeléshez. Új Gulfstream G650-esének fényűzően berendezett kabinjából még egy emelkedést indított. Rendkívül büszke volt korszerű „játékszerére”, amely az elsők egyike volt ebből a típusból. Tágas belső terében tizennyolc utas foglalhatott helyet plüss- és bőrfotelekben. Volt egy kis galériája, tágas mellékhelyisége, mahagóni bútorzata és szupergyors műholdas internetes videokapcsolata. A repülő magasan, gyorsan és messzire szállt, nagyon megbízhatóan. Harminchétmillió eurójának minden centjét megérte.

– Ismerem azt a szervezetet – mondta anyanyelvén Robert Mastroianni. – Pénzügyi szakemberek a tagjai a világ leggazdagabb országaiból. Adósságok átütemezése, eltörlése. Hitelt folyósítanak, és segítik a nehézségekkel küzdő országokat, hogy visszafizethessék adósságaikat. Amikor a Nemzetközi Valutaalapnál voltam, rendszeresen dolgoztunk velük.

Ezt Eliza is tudta:

– Ez a klub – mondta – az 1956-os párizsi válságtanácskozásból nőtte ki magát. Akkor a csődbe került Argentína és hitelezői ügyéről tárgyaltak. Azóta is hathetente üléseznek a francia Gazdasági, Pénzügyi és Ipari Minisztérium épületében. Ilyenkor a francia kincstár egyik vezetője elnököl. De én nem erről a szervezetről beszélek.

– Már megint egy újabb talánya? – kérdezte a férfi, enyhe rosszallással a hangjában.

– Miért ilyen bonyolult minden magával?

– Talán azért, mert tudom, hogy mindez nagyon bosszantja.

Tegnap vette föl a kapcsolatot Mastroiannival New Yorkban. A férfi nem volt elragadtatva attól, hogy találkozzon vele, tegnap este mégis együtt vacsoráztak. Amikor pedig Eliza fölajánlotta neki, hogy átrepíti az óceánon, a férfi elfogadta.

Ami meglepte a nőt.

Ez a mostani lesz az utolsó beszélgetésük. Vagy az első egy hosszú sorozat kezdetén.

– Folytassa, Eliza! Figyelek. Mert persze mi mást tehetnék, mint hogy figyelek magára. És azt hiszem, ez is volt a terve.

– Ha így érezte, akkor miért jön most velem haza?

– Ha most elutasítom, akkor újból megtalált volna. Így most tárgyalhatunk üzletről, amit vagy megkötünk, vagy nem, én mindenesetre kényelmesen haza tudok utazni, és rengeteg időt nyerek. Úgyhogy csak folytassa nyugodtan.

A nő lenyelte bosszúságát, és azt mondta:

– A történelemben közhelynek számít az a megállapítás, hogy „ha egy kormány nem tud szembenézni egy háború kihívásával, akkor vége van”. A törvények szentsége, az állampolgárok jóléte, a fizetőképesség – bármely állam azonnal föláldozza őket, ha a túlélése forog kockán.

A férfi nagyot kortyolt egy hosszú nyakú pezsgőspohárból.

– És van még egy realitás – folytatta a nő. – A háborúk költségeit mindig adósságból fedezték. Minél nagyobb volt a fenyegetés, annál nagyobb lett az eladósodás.

Mastroianni fölemelte a kezét.

– Ismerem a folytatást, Eliza. Ha egy ország háborút akar kezdeni, akkor hitelt érdemlő ellenségre van szüksége.

– Természetesen. És ha ez már megvan, akkor magnifico.

Az olasz elmosolyodott azon, hogy a nő az ő anyanyelvén mondott egy szót. Ezzel megjelent az első repedés Eliza gránitkemény viselkedésén.

– Ha az ellenségek léteznek – folytatta a nő –, de nincs katonai erejük, akkor lehet pénzt szerezni, hogy megteremtsék ezt az erőt. De ha nem léteznek – vágott egy grimaszt –, akkor meg kell teremteni őket.

Mastroianni fölnevetett.

– Milyen ördögi elgondolásai vannak magának!

– Magának nincsenek?

A férfi a nőre meredt.

– Nem, Eliza. Nekem nincsenek.

Talán öt évvel lehetett idősebb a nőnél, ugyanolyan gazdag volt, és bár néha idegesítő, tudott elbűvölő is lenni. Nemrég még együtt vacsoráztak ízletes bélszínjavát Yukon Gold burgonyával és friss zöldbabbal. Eliza megtudta, hogy a férfi az egyszerű ízeket kedveli. Semmi fűszer, semmi fokhagyma vagy bors. Különös ízlés egy olasztól, de hát nem ez volt az egyetlen különlegessége ennek a milliárdosnak. De hát ki ő, hogy ítélkezzen felette? Hiszen neki is van jó néhány furcsasága.

– Van egy másik Párizsi Klub is – mondta. – Egy jóval régebbi. Még Napóleon idejéből.

– Ezt korábban sosem említette.

– Mert sosem mutatott érdeklődést ez ügyben, egészen mostanáig.

– Lehetek őszinte?

– Természetesen.

– Nem kedvelem magát, Eliza. Pontosabban nem szeretem a maga üzleti vállalkozásait, sem a munkatársait. Könyörtelenek az üzletben, a szavuk pedig semmit sem ér. A maga befektetéseinek egy része legalábbis megkérdőjelezhető, rosszabb esetben törvénybe ütközik. Már egy éve üldöz be nem vallott jövedelmekről szóló történetekkel, de kevés ténnyel támasztja alá az állításait. Ez talán a maga korzikai fele, amin egyszerűen nem tud úrrá lenni.

Eliza anyja korzikai volt, az apja francia. Fiatalon házasodtak össze, és több mint ötven évig éltek együtt. Mostanra már mindketten meghaltak, és Eliza volt az egyetlen örökös. A származásával kapcsolatos előítéletek már nem mentek újdonságszámba – nagyon sokszor találkozott velük –, bár ez nem jelentette azt, hogy szívesen is fogadta volna őket.

Felállt, és összeszedte a tányérokat.

Mastroianni megfogta a karját.

– Nem kell kiszolgálnia engem.

Rossz néven vette a férfi hangnemét, meg azt is, hogy hozzáért, de nem ellenkezett. Ehelyett elmosolyodott, és olaszra váltva így szólt:

– Maga a vendégem. Ez így helyes.

A férfi elengedte a karját.

Elizának most csak két embere volt a repülőn: két pilóta, akik mindketten a zárt pilótafülkében ültek. Ezért kellett neki foglalkoznia az étkezéssel és a tálalással. A konyharészben lerakta a szennyes tányérokat, és a kis hűtőszekrényből elővette a desszertet, két émelyítően édes csokitortát. Azt mondták neki, hogy ez Mastroianni kedvence. Előző este vette abban az étteremben, ahol vacsoráztak.

A férfi viselkedése egészen megváltozott, amikor letette eléje a finomságot.

Leült vele szemben.

– Kedvel engem, Robert, vagy sem, ez közömbös a beszélgetésünk szempontjából. Én most teszek egy üzleti ajánlatot. Olyat, amelybe szerintem szívesen bekapcsolódna. Nagyon alaposan mérlegelem, hogy kinek szólhat egy ilyen ajánlat. Öt embert már kiválasztottam. A hatodik vagyok én. Maga lehet a hetedik.

Mastroianni a tortára mutatott:

– Igaz is, feltűnt, vajon miről beszélgethetett a pincérrel tegnap este, mielőtt távoztunk az étteremből.

A férfi mintha nem vett volna tudomást a szavairól. Csak magával volt elfoglalva.

– Láttam, mennyire rajongott a desszertért.

Mastroianni fölkapott egy színezüst villát. A nővel szemben elég nyilvánvalóan megmutatkozó ellenszenve láthatóan nem terjedt ki az általa felszolgált ételekre, sem a repülőjére és a pénzre, amelyre esetleg szert tehet.

– Mesélhetek magának valamit? – kérdezte a nő. – Abból az időből, 1798-ból, amikor Bonaparte Napóleon, aki akkor még csak tábornok volt, meghódította Egyiptomot.

A férfi bólintott, miközben a szájába tett egy falatot.

– Nem hiszem, hogy figyelembe venné a tiltakozásomat. Úgyhogy csak tessék!

Maga Napóleon vezette a francia katonák menetoszlopát a dél felé tartó masírozás második napján. El-Bejda közelében voltak, alig néhány órányira a következő falutól. A nap erősen tűzött, és a forróság fullasztó volt, akárcsak az előző napokban. Tegnap az arabok heves támadást intéztek az előrenyomuló gárdisták ellen. Majdnem elfogták Desaix tábornokot, és egy századost megöltek, a tábornok segédtisztjét pedig foglyul is ejtették. Váltságdíjat kértek érte, de aztán az arabok kevesellték a zsákmányt, és főbe lőtték a foglyot. Egyiptom csalóka helynek bizonyult – könnyű volt meghódítani, de nehéz megtartani –, és úgy tűnt, az ellenállás napról napra nő.

Előttük, a poros út szélén megpillantott egy vérző arcú nőt. Az asszony egyik karjában egy csecsemőt tartott, a másikat pedig kinyújtotta, mintha védekezne, és maga előtt a levegőt kaszálta. Vajon mit keres itt, a perzselően forró sivatagban?

Napóleon melléje lépett, és egy tolmács segítségével megtudta, hogy a nőnek mindkét szemét kiszúrta a férje. Mert a nő megalázta. Hogyan? Az asszony nem mert panaszkodni, csak azért könyörgött, hogy valaki viselje gondját a gyerekének, aki úgy tűnt, haldoklik. Napóleon elrendelte, hogy a nőnek és a csecsemőnek is adjanak vizet és kenyeret.

Hirtelen egy férfi bukkant elő az egyik homokdomb mögül, nagyon dühösnek és sértettnek látszott.

A katonák felfigyeltek rá.

A férfi odarohant, és kikapta a nő kezéből a vizet és a kenyeret.

– Ez tűrhetetlen! – kiáltotta. – Eljátszotta a becsületét, és foltot ejtett az enyémen is. Ez a gyermek szégyent hoz rám. A bűnének sarja.

Napóleon leszállt a lováról, és azt mondta:

– Maga bolond, uram. Nem normális.

– A férje vagyok, és úgy bánok vele, ahogy nekem tetszik.

Még mielőtt Napóleon válaszolhatott volna, egy tőr villant a férfi köpenye alól, és a feleséget halálos döfés érte.

A következő pillanatban a férj fölkapta a csecsemőt, a feje fölé emelte, majd a földhöz vágta.

Lövés dördült, és a férfi mellkasa valósággal szétrobbant. Teste tompán csapódott a homokos földbe. A Napóleon mögött lovagoló Le Mireur kapitány vetett véget a borzalmas jelenetnek.

Egyetlen katona és maga Napóleon sem tudta eltitkolni döbbenetét. Néhány feszült pillanattal később a tábornok továbbhaladást vezényelt a csapatnak, de mielőtt fölszállt a lovára, észrevette, hogy valami kiesett a halott férfi köpenye alól.

Egy zsineggel átkötött papirusztekercs.

Fölvette a homokból.

Éjszakára egy olyan kéjlakban szállásolta el csapatát, amit egyik legelkeseredettebb ellenfele hagyott sorsára – a sivatagba menekült a mamelukok seregével még hónapokkal azelőtt. Minden ingó és ingatlan vagyonát otthagyta a franciák prédájául. A pompás vastag szőnyegeken, a díszes párnák között heverve a tábornok még mindig azon a szörnyű jeleneten tűnődött, amelynek nemrég volt tanúja a sivatagi úton.

Később elmondták neki, hogy bár a férfi helytelenül tette, hogy ledöfte a feleségét, de ha Isten meg akarta volna bocsátani az asszonynak a hűtlenségét, akkor már befogadta volna őt valaki a házába merő könyörületességből. Minthogy azonban ez nem történt meg, az arab törvények szerint nem jár büntetés a férjnek a két ember megöléséért.

– Akkor helyesen cselekedtünk – jelentette ki Napóleon.

Az éjszaka enyhe és nyugodt volt, ezért úgy döntött, hogy megvizsgálja a holttest mellett talált papiruszokat. A savant-jai azt mondták neki, hogy a helyiek lelkiismeret-furdalás nélkül fosztogatják a szent helyeket. Amihez csak hozzájutnak, megpróbálják eladni vagy valamire fölhasználni. Micsoda pusztítás! Ő azért jött ide, hogy földerítse ennek az országnak a múltját, nem azért, hogy megsemmisítse.

Kibontotta a zsineg csomóját, és kigöngyölte a tekercseket. Négy papiruszlapot talált, amelyekre valamit írtak, úgy tűnt, görögül. Folyékonyan beszélte a korzikai nyelvet, elég jól a franciát, amelyen úgy-ahogy még írni is tudott, de a többi nyelv teljesen ismeretlen volt a számára.

Odahívatta az egyik tolmácsát.

– Kopt nyelven van – mondta az illető.

– El tudod olvasni?

– Természetesen, tábornok úr.

– Micsoda szörnyű történet! – mondta Mastroianni. – Megölni egy csecsemőt!

Eliza bólintott.

– Ilyen volt az egyiptomi hadjárat. Véres, nehéz hódítás. De biztosíthatom, hogy azért folytatjuk most ezt a beszélgetést, mert akkor és ott történt valami.

ÖT

Sam Collins az anyósülésbe préselődve figyelte, amint Malone kifelé száguld Koppenhágából, és észak felé indul a tengerparti autópályán.

Cotton Malone pontosan olyan volt, mint amilyenre számított. Kemény, bátor, határozott, nem tiltakozik az előállt helyzet ellen, azt teszi, amit tennie kell. Még a külseje is olyan volt, amilyennek leírták. Magas, szőkésbarna hajú, a mosolya kevés érzelemről árulkodik. Tudott róla, hogy Malone tizenkét évig dolgozott az Igazságügyi Minisztérium ügynökeként, Georgetownban tanult jogot, fotografikus memóriája van, és imádja a könyveket. Most viszont testközelből tapasztalhatta meg, hogy milyen bátor, ha vészhelyzetbe kerül.

– Ki maga? – kérdezte Malone.

Tudatában volt annak, hogy most nem titkolózhat. Megérezte, hogy Malone gyanakvó, és ezért nem is hibáztatta. Végül is egy ismeretlen tört be a boltjába az éjszaka közepén, s ráadásul két fegyveres is követte.

– Amerikai titkosszolgálat. Legalábbis néhány nappal ezelőtt még ott dolgoztam. Azt hiszem, mostanra már kirúgtak.

– És miért?

– Mert senki nem akart rám hallgatni. Megpróbáltam elmondani nekik. De egy lélek nem akarta meghallani.

– És Henrik miért hallgatta meg?

– Honnan veszi… – elharapta a szavait.

– Egyesek elkóborolt állatokat fogadnak be. Henrik embereket ment. Szóval, miért kellett az ő segítsége?

– Ki mondta, hogy kellett?

– Ne izguljon! Egyszer magam is ilyen elkóborolt bárányka voltam.

– Tulajdonképpen Henriknek volt szüksége segítségre. Ő keresett meg engem.

Malone ötösbe kapcsolta a Mazda motorját, és gyorsított a fekete országúton, amely alig száz méterre húzódott a sötét Øresund-szoros mellett.

Sam úgy érezte, valamit le kell szögeznie.

– A titkosszolgálaton belül én nem a Fehér Háznak dolgoztam. A valuta- és pénzügyi csalások részlegénél voltam.

Malone-nak mindig nevetnie kellett, amikor a hollywoodi sztereotípiákat látta-hallotta a titkos ügynökökről: sötét öltöny, napszemüveg, testszínű fülhallgató, és így veszik körül az elnököt. A titkosszolgálat ügynökeinek java része, mint annak idején ő is, az „árnyékban” dolgozik, elsősorban az amerikai pénzügyi rendszer biztonságán őrködve. Merthogy ez volt a titkosszolgálat első számú feladata, amikor a polgárháború után létrehozták, hogy megakadályozza a Konföderáció pénzhamisításait. Csak harmincöt évvel később, William McKinley meggyilkolása után bízták rájuk az elnök védelmének feladatát is.

– Miért jött a könyvesboltomba? – kérdezte Malone.

– A városban voltam. Henrik tegnap elküldött egy szállodába. Éreztem, hogy valami nincs rendben. El akart távolítani a birtokáról.

– Mióta van Dániában?

– Egy hete. Maga nem volt itt. Csak néhány napja jött vissza.

– Sok mindent tud rólam.

– Nem igazán. Tudom, hogy a neve Cotton Malone. A haditengerészet egykori tisztje. Dolgozott a Magellán Ügyosztályon. Most nyugdíjas.

Malone gyors pillantást vetett rá, amiből ki lehetett olvasni, nem tetszik neki, ahogyan a fiatalember kibújik az eredeti kérdés megválaszolása alól.

– Van egy saját weboldalam – mondta Sam. – Elvileg nem szabad ilyesmivel foglalkoznunk, de én csinálom. „A világ pénzügyi összeomlása – a tőke összeesküvése.” Ez a neve. A penzmosas.net-en található.

– Már értem, hogy a fölötteseinek mi bajuk lehetett a hobbijával.

– Én nem. Amerikában élek. Jogom van elmondani, amit akarok.

– De nem lehet ugyanakkor szövetségi ügynök is.

– Ezt mondták ők is. – A fiatalember nem tudta palástolni a vereséget a hangjában.

– Miket írt ezen a honlapján? – kérdezte Malone.

– Az igazat. Az olyan pénzemberekről, mint Mayer Amschel Rothschild.

– Vagyis élt az alkotmány első kiegészítésében szereplő szólásszabadság jogával?

– Mit számít? Az a fickó nem is volt amerikai. Csak egy nagy hatalmú úr, sok pénzzel. Az öt fia még jobban csinálta. Megtanulták, hogyan kell az adósságot vagyonná alakítani. Kölcsönöztek az európai uralkodóknak. Csak hívniuk kellett őket, és máris ott voltak. Egyik kezükkel nyújtották a pénzt, a másikkal viszont sokkal többet vettek vissza.

– De hát nem ez az amerikai módszer?

– Ők nem bankárok voltak. A bankok olyan pénzalapokkal dolgoznak, amiket vagy az ügyfelek helyeznek el náluk, vagy maga az állam. Ők viszont személyes vagyonokkal dolgoztak, amelyeket szemérmetlenül magas kamatok mellett kölcsönöztek.

– Ismét megkérdezem, mi ezzel a baj.

Sam odébb csúszott az ülésben.

– Pont ez a magatartás tette lehetővé a számukra, hogy továbbálljanak a nyereségükkel. Az emberek azt mondják: „Na és? Joguk van pénzt keresni.” De ehhez nincs joguk. A Rothschildok abból szereztek vagyont, hogy háborúkat pénzeltek. Tudta ezt?

Malone nem válaszolt.

– Többnyire mindkét oldalt. És nem törődtek a kölcsönadott pénzzel. Cserébe olyan előnyöket kértek, amiket pénzre, sok pénzre lehetett váltani. Mint például bányászati koncessziókat, monopóliumokat, importelőjogokat. Időnként még bizonyos garanciális adókat is joguk volt kivetni.

– Ez több száz éve volt. És akkor mi van?

– Ma is ugyanez folyik.

Malone lassított egy éles kanyarban.

– Honnan tudja?

– Nem minden hirtelen meggazdagodó ember olyan jó szándékú, mint Bill Gates.

– Tud neveket mondani? Vannak bizonyítékai?

Sam hallgatott.

Malone megérezte, hogy mi a habozás oka.

– Nincsenek. Csak néhány összeesküvés-elméleti zagyvalék, amit fölrakott az internetre, és ami miatt kirúgták.

– Pedig nem túlzok – mondta sietve Sam. – Ezek az emberek azért jöttek, hogy megöljenek.

– Ezt már szinte büszkén mondja.

– Mert azt bizonyítja, hogy igazam van.

– Na, ez már valami. Mondja el, mi történt!

– Be voltam poshadva egy hotelszobában, úgyhogy végül elmentem egyet sétálni. Két férfi kezdett követni. Próbáltam elhúzni a belemet, de csak jöttek. Ekkor találtam a maga házára. Henrik azt mondta, hogy várjak a szállodában mindaddig, amíg nem hallok róla, és csak aztán lépjek kapcsolatba magával. De amikor kiszúrtam ezt a két fickót, fölhívtam Christiangadét. Jesper azt mondta, hogy azonnal keressem föl magát, ezért a boltjához mentem.

– Hogy jutott be?

– Fölfeszítettem a hátsó ajtót. Egész könnyen ment. Riasztót kéne fölszereltetnie.

– Úgy állok hozzá, hogy ha valaki régi könyveket akar lopni, akkor csak rajta.

– És mi van az olyanokkal, akik meg akarják ölni?

– A dolgok állása szerint inkább magát akarták megölni. Mellesleg elég nagy ostobaság volt betörnie. Le is lőhettem volna.

– Tudtam, hogy nem tesz ilyet.

– Örülök, hogy tudta, mert én magam nem tudtam.

Csendben autóztak néhány kilométert, egyre közeledve Christiangadéhoz. Sam is jó néhányszor megtette már ezt az utat.

– Thorvaldsen súlyos problémákkal néz most szembe – mondta végül. – De az az ember kezdte, akit most üldöz.

– Henrik nem bolond.

– Talán nem. De mindenki emberére talál egyszer.

– Maga hány éves?

Samet kissé meglepte ez a hirtelen témaváltás.

– Harminckettő.

– Hány éve dolgozik a titkosszolgálatnak?

– Négy.

Észrevette, miért tért rá Malone erre a témára. Vajon mi lehet Henrik célja, hogy éppen egy ilyen fiatal, tapasztalatlan titkosszolgálati ügynökkel lép kapcsolatba, aki ráadásul még egy gyanús weboldalt is működtet?

– Hosszú történet.

– Van időm – válaszolta Malone.

– Valójában nincs. Thorvaldsen úgy elmérgesítette a helyzetet, hogy az bármikor robbanhat. Segítségre van szüksége.

– Most ezt az összeesküvés-elméletes mondja, vagy az ügynök?

Malone rákapcsolt, és a Mazda azonnal megugrott. Jobbra továbbra is ott sötétlett a tenger. A horizonton látszottak Svédország fényei.

– A maga barátja mondja.

– Elég nyilvánvaló – mondta Malone –, hogy egyáltalán nem ismeri Henriket. Ő nem fél semmitől.

– Mindenki fél valamitől.

– Maga például mitől?

Sam mérlegelte a kérdést, amit már ő is föltett magának az utóbbi hónapokban, aztán őszintén válaszolt:

– Attól az embertől, akit Thorvaldsen valójában üldöz.

– Elárulja a nevét?

– Lord Graham Ashby.

HAT

KORZIKA

Ashby visszatért az Archimedeshez, és a szállítócsónakból átugrott a hátsó fedélzetre. Magával hozta a korzikait, miután sikerült elérnie osztatlan figyelmét a toronyban. A nevetséges reverendát elrejtették, a férfi pedig nem okozott semmilyen problémát az úton.

– A nagy szalonba! – mondta Ashby, mire Guildhall előrevezette a vendéget. – Helyezze magát kényelembe!

Fölment három fa lépcsőfokot a kivilágított medencéhez. Még mindig a kezében tartotta a könyvet, amit a korzikai házából hoztak el.

A hajó kapitánya jelent meg.

– Irány észak, a part mentén, teljes sebességgel – rendelkezett Ashby.

A kapitány bólintott és eltűnt.

Az Archimedes karcsú fekete teste hetven méter hosszú volt. Két dízelmotor hajtotta, egészen huszonöt csomós sebességig, de még az óceánokon is képes volt huszonkét csomóra. Hat fedélzeti szintjén három lakosztály volt, meg még egy a tulajdonosnak, valamint dolgozószoba, ínyenckonyha, szauna, tornaterem és minden olyan kényelmi eszköz, ami egy luxushajón járja.

Lent feldohogtak a motorok.

Megint arra az 1943. szeptemberi éjszakára gondolt.

Minden beszámoló szerint tiszta volt az égbolt, és nyugodt a tenger. Bastia halászflottája békésen horgonyzott a kikötőben. Mindössze egyetlen motoros bárka hasította a vizet a nyílt tengeren. Egyesek szerint a Déli-fok és a Golo folyó felé haladt, ezek Korzika félszigete, a Cap Corse északi hegynyúlványának tövében találhatók. A keskeny hegy mutatóujjszerűen mered Észak-Olaszország felé. Mások szerint a bárka az ellenkező irányba haladt, de szintén az északkeleti partoknál. Négy német katona volt a fedélzetén, amikor két amerikai P39-es tűz alá vette őket. A ledobott bombák azonban célt tévesztettek, és végül a két repülő úgy fejezte be az akciót, hogy nem tudták elsüllyeszteni a dereglyét. Ezt követően hat faládát rejtettek el valahová a korzikai szárazföldön vagy annak közelében, és egy ott várakozó ötödik német segítette a többieket.

Az Archimedes gyorsan haladt.

Legfeljebb fél óra, és odaérnek.

Egy fedélzettel feljebb ment, a nagy szalonba, ahol fehér bőrrel bevont acélbútorzat és krémszínű berber szőnyeg teremtett otthonos hangulatot. A XVI. században épült angliai kastélya tömve volt antik bútorokkal és dísztárgyakkal. Itt inkább modern darabokra vágyott.

A korzikai az egyik szófán ült, és egy italt kortyolgatott.

– Ezt az én italkészletemből hozta össze? – kérdezte Ashby.

Az idős férfi bólintott, de látszott rajta, hogy még mindig a megrázó élmény hatása alatt áll.

– A kedvencem. Frissen facsart gyümölcs levével.

A hajó gyorsan haladt, fölvette a szokásos sebességet. Az orra egyenletesen szántotta a vizet.

Ashby a szófára, a vendég mellé dobta a Napóleon-könyvet.

– Nagyon elfoglalt voltam azóta, hogy legutóbb beszélgettünk. Nem untatom a részletekkel. De tudom, hogy négy ember hozta el Rommel aranyát Olaszországból. Egy ötödik itt várta őket. Négyen elrejtették a kincset, aztán nem árulták el a helyét, mire a Gestapo főbe lőtte őket, szolgálatszegés miatt. Az ötödik sajnos nem tudta, hogy a többiek hová rejtették a ládákat. Azóta az olyan korzikaiak, mint maga is, keresik a kincset, és közben félrevezető információkat hintenek el mindenfelé arról, hogy mi is történt. Legalább tucatnyi verzió forog közszájon az eseményekről, és mindez persze csak a zűrzavar fokozására jó. Maga éppen ezért hazudott nekem legutóbb. – Kis szünetet tartott. – És Gustave is.

Töltött magának egy kis rumot, majd leült egy másik szófára, szemben a korzikaival. Egy üvegtetejű faasztalka állt kettejük között. A könyvet most az asztalra tette.

– Kérem, oldja meg nekem ezt a rejtélyt.

– Ha tudnám, megtettem volna már rég.

Ashby elvigyorodott.

– Nemrég olvastam, hogy Napóleon, amikor császár lett, kizárt minden korzikait a sziget irányításából. Túl megbízhatatlanok, mondta.

– Napóleon maga is korzikai volt.

– Ez igaz, de maga, uram, megátalkodottan hazudik. Tudja, hogyan lehet megfejteni a titkot, úgyhogy legyen oly jó, mondja el!

A korzikai lenyelte italának maradékát.

– Sosem kellett volna üzletelnem magával.

Ashby vállat vont.

– Maga szereti a pénzemet. Viszont én vagyok az, akinek sosem lett volna szabad üzletelnem magával.

– Megpróbált megölni a toronyban!

Ashby fölnevetett.

– Csupán meg akartam szerezni osztatlan figyelmét.

Ez nem hatotta meg a korzikait.

– Azért keresett meg, mert tudta, hogy szolgálhatok válaszokkal.

– Legfőbb ideje, hogy előrukkoljon velük.

Ashby az utóbbi két évben megvizsgált minden nyomot, megkérdezte a még életben lévő néhány tanút – hiszen a szereplők mind rég halottak voltak –, és annyit tudott meg, hogy igazából senki sem biztos benne, létezett-e Rommel aranya egyáltalán. Sem az eredetéről szóló beszámolók nem tűntek megbízhatónak, sem azok a történetek, amelyek azt taglalták, hogy a kincsek hogyan kerültek Afrikából Németországba. A leghitelesebbnek tűnő változat szerint a felhalmozott kincsek a tunéziai Gabès-ből származnak. Miután a német Afrika Korps elfoglalta, és állomáshelyévé nyilvánította ezt a Líbiától százhatvan kilométerre fekvő települést, az ott élő háromezer zsidónak azt mondták, hogy „hatvanszor ötven kiló arannyal” megválthatják az életüket. Két napot adtak nekik, hogy előteremtsék a váltságdíjat, amit aztán hat nagy faládába csomagoltak, a tengerpartra szállítottak, majd egy hajóval Olaszországba küldtek. Ott a Gestapo átvette fölötte az ellenőrzést, azzal bízva meg négy katonát, hogy vigyék Korzikára. Azt nem lehet tudni, hogy a konténerekben mi volt, de Gabès zsidói gazdagok voltak, csakúgy, mint a környező települések zsidó közösségei. Az itteni zsinagóga közismert zarándokhely volt, ahová évszázadok óta rengeteg értékes műtárgyat vittek.

De vajon a kincs arany volt?

Ezt nehéz lenne megmondani.

Pedig úgy emlegették, hogy Rommel aranya, és úgy gondolták, hogy a második világháború egyik utolsó tekintélyes rejtegetett kincse lehet.

A korzikai odanyújtotta üres poharát, Ashby pedig fölkelt, hogy megtöltse. Akár a kedvében is járhat a férfinak, úgyhogy amikor visszatért, a vizespohár háromnegyed részig volt rummal.

A korzikai nagyot kortyolt belőle.

– Tudok a rejtjelről – mondta Ashby. – Egész ügyes. Nagyon ötletes módja az üzenet elrejtésének. „A mórok csomója”, azt hiszem, így hívják.

A kifejezés Pasquale Paolitól, egy XVIII. századi korzikai szabadságharcostól (most már nemzeti hős) származik. Paolinak szüksége volt egy módszerre, amellyel biztonságosan kommunikálhatott szövetségeseivel, ezért átvette a móroktól, akik évszázadokon át rabló kalózokként garázdálkodtak a partok mentén.

– Kell hozzá két egyforma könyv – magyarázta Ashby. – Az egyiket megtartom, a másikat odaadom annak az illetőnek, akinek majd üzenetet akarok küldeni. A könyvben kikeresem az üzenetem szavait, aztán megírom az oldal, a sor, majd a szó sorszámát a címzettnek. A számok önmagukban persze mit sem érnek a megfelelő könyv nélkül.

Letette poharát az asztalra, a zsebéből elővett egy összehajtogatott papírt, kisimítgatta, és az üvegtetejű asztalra fektette.

– Ez az, amit magának mutattam, amikor legutóbb beszéltünk.

A másik gondosan tanulmányozta a lapot.

– Ez nekem semmit sem mond – jelentette ki a korzikai.

Ashby hitetlenkedve rázta a fejét.

– Ezt abba kéne hagynia. Jól tudja, hogy ez Rommel aranyának rejtekhelyét jelöli.

– Lord Ashby! Maga engem ma este egyáltalán nem tisztelt. Kilógatott a torony tetejéről. Hazugnak nevezett. Azt állította, hogy Gustave is hazudott magának. Igen, megvolt nekem ez a könyv. De ezek a számok semmit sem mondanak a kincsről. Most pedig teljes gőzzel hajózunk egy cél felé, amit nem is volt hajlandó megnevezni előttem. A rumja kiváló, a hajó gyönyörű, de kénytelen vagyok ismételten azt kérni, hogy fedje fel a kártyáit!

Ashby egész felnőtt élete során kincsek után kutatott. Bár a családja már régóta pénzügyletekkel foglalkozott, ő jobban kedvelte az elveszett kincsek felkutatását, mint a szimpla pénzügyi manővereket. A választ néha csak kemény munka árán tudta megszerezni. Az informátorok legtöbbször csak pénzért hozták a hírt, amire szüksége volt. Máskor pedig, mint ebben az esetben is, egyszerűen belebotlott a megoldásba.

– A legnagyobb örömmel tájékoztatom.

HÉT

DÁNIA

1 ÓRA 50 PERC

Henrik Thorvaldsen ellenőrizte a závárzatot, hogy a fegyver bevetésre készen áll-e. Aztán elégedetten rakta le a karabélyt az ebédlőasztalra. A kastély nagytermében ült, a tölgyfa kazettás mennyezet alatt, körülötte pedig vértek és festmények jelezték, hogy nagyúr kényelmes széke az, amelyben ül. Minden őse ennél az asztalnál foglalt helyet, immár csaknem négyszáz éve.

Már két nap sem volt hátra karácsonyig.

Hogy is volt az, csaknem harminc évvel ezelőtt, amikor Cai fölmászott az asztal tetejére?

– Gyere le onnan! – kérte a felesége. – Azonnal gyere le, Cai! – A kisfiú megiramodott a hosszú asztalon, széttárt kezeivel végigsimítva a kétoldalt sorakozó székek magas támláin. Thorvaldsen figyelte, amint a fia ügyesen kikerüli az asztal közepén meredező aranyozott díszt, és továbbrohan, majd végül az ő kitárt karjaiba veti magát.

– Szörnyűek vagytok mindketten – dohogott a felesége. – Borzasztóak.

– Lisette, karácsony van. Hadd játsszon a gyerek! – Szorosan magához ölelte. – Még csak hétéves. Az asztal pedig már régóta itt van.

– Papa, idén is eljön Nisse?

Cai szerette a pajkos kismanót, aki – a legendák szerint – szürke gyapjúruhát, csúcsos sipkát, piros harisnyát és fehér facipőt viselt. Régi kúriák, kastélyok padlásain lakott, és nagyon szeretett csintalankodni.

– Hogy biztonságban legyünk – mondta a kisfiú –, szükségünk lesz egy kis zabkására.

Thorvaldsen mosolygott. Az ő anyja ugyanazt mesélte neki, hogy ha karácsonyeste egy tál zabkását hagynak Nissének az ajtó előtt, akkor az megfékezi a manó csínytevő kedvét. Mindez az előtt történt, hogy a nácik lemészárolták szinte az összes Thorvaldsent, köztük az ő apját is.

– Lesz majd zabkása is – mondta Lisette. – Meg libasült, vörös káposzta, pirított burgonya és fahéjas rizspuding.

– A csodamandulával? – kérdezte Cai lenyűgözve.

A felesége megsimogatta a fiú vékony szálú, barna haját.

– Igen, drágám. A csodamandulával. És ha megtalálod, lesz jutalom.

Ő és Lisette minden alkalommal gondoskodtak arról, hogy Cai legyen az, aki megtalálja a csodamandulát. Thorvaldsen zsidó volt, az apja és a felesége keresztény, így az ünnep az életük részévé vált. Lisette és ő minden évben földíszített egy illatos erdei fenyőt különféle házilag készített fa- és szalmacsecsebecsékkel. A hagyományoknak megfelelően sosem engedték meg Cainak, hogy megpillantsa a művüket, csak a karácsonyi vacsora után, amikor mindnyájan összegyűltek, és karácsonyi dalokat énekeltek.

Istenem, hogy szerette ezeket a karácsonyokat!

Míg Lisette meg nem halt.

Aztán, két évvel ezelőtt, amikor Cait meggyilkolták, az ünnep elvesztette minden értelmét. Az utóbbi három karácsony, beleértve ezt a mostanit is, csak kínszenvedés volt számára. Minden évben azon kapta magát, hogy itt ül az asztalfőn, és azon töpreng, hogy az élet vajon miért ilyen kegyetlen.

A mostani alkalom kissé más is volt.

Kinyújtotta a kezét, és végigsimított a fegyver fekete csövén. Efféle puskákat Dániában tilos volt tartani, de ő nem sokat törődött a törvényekkel.

Igazság.

Ő ezt akarta.

Csendben ült. Christiangade negyvenegy szobájának egyikében sem világított fény. Tulajdonképpen tetszett neki a gondolat, hogy lehetne egy teljesen fény nélküli világ is. Akkor az ő hajlott gerincét senki sem venné észre. Sosem látnák inas, barázdált arcát. Sűrű, őszes haját és bozontos szemöldökét sosem kéne nyírni. A sötétben egy embernek csak az érzékszervei számítanak.