Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Josef Pánek

Láska v době globálních klimatických změn

Argo, 2017

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Hanzelik Gábor

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-170-9

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2017, Josef Pánek

© Hungarian translation 2024, Hanzelik Gábor

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

I.

1

Ez itt mind a szerelemről szól. A globális klímaváltozásról stb. A szerelemről a globális klímaváltozás idején, de frankón.

Erről lenne szó: Mikor Bengaluruban, Indiában találod magad, és kiborít a hangzavar, a kosz, a dudálás, a meghatározhatatlan bűz, a túlnépesedettség, az idegenség, a világ legromosabb és legbarátságtalanabb helyén vagy, és semmit sem ismersz, de nem ám, és a hotel…

A hotelről majd később.

Aztán a hotelből kimenekülsz az utcára, mivel nincs más választásod, egy indiai hotelről beszélünk, éjszaka van, az utcák kivilágítatlanok, a meghatározhatatlan bűz, egyszerűen kikészít a hely abszolút idegensége, mintha egy másik bolygón lennél, ettől fizikailag rosszul vagy. És mész a sötétben, a zűrzavarban valahova, a hangzavarban, a forgalomban, ez az a káosz, ami kikészít, és ahol kikötsz, az a nyomornegyed, és neked azt mondták, mielőtt Indiába jöttél, hogy ahova nem szabad menned, az a nyomornegyed, és most ott vagy, azt mondták, hogy ahova nem szabad bemenned, az a nyomornegyed sötétedés után, és most pontosan éjfél után vagyunk, azt mondták, hogy ne tarts magadnál pénzt és iratokat, csak fénymásolatokat, és te a nyomornegyedben vagy, éjfél van, a táskádban ott a pénz és az iratok, és teljesen biztonságban érzed magad, és ők mosolyognak rád, a nyomornegyed lakói, ott, Dél-Indiában, Bengaluruban, a Queen’s Road mögött, nem történik semmi szokatlan, amíg nem találkozol egy farmert és melegítőfelsőt viselő lánnyal, aki két másik szárit viselő lánnyal áll egy félig kifordult kapuban, ami bevezet valahova, úgy gondolod, valószínűleg egy szeméttelepre, szeméttárolóba, vagy valami romokhoz, és akkor hirtelen meghökkensz, ez a prózaian kék farmer miatt van, és a prózai pulóver miatt, és nem tudsz mit tenni, mint elővenni a telefonodat, és lefényképezni, ezzel elkészíted életed első fényképet, mivel annak ellenére, hogy beutaztad az egész világot, és kilenc évig éltél Norvégiában és Ausztráliában, sosem csináltál egy fényképet sem, még fényképezőgéped sincs, képzeld csak el, soha nem volt, mire is lenne nekem az, gondoltad, fényképek! ,holott az egész világ alapvetően egyforma, és most lefotózol egy egyszerű kék farmert, mert szinte szúrja a szemedet, a rikító színű szárik, tradicionális férfi öltözetek, a bűz és kosz, sötétség és forgalom, és te mintha ebben az egészben hirtelen találnál egy fogódzkodót, olyasmit, amit megbízhatóan ismersz, és úgy néz ki, mint otthon, ó, igen, és ugyanakkor érzékeled a kontrasztot idegenség, rikító színek és a prózaian kék farmer között, éjszaka van, egy olyan helyen vagy, amit fel sem ismersz, ezek azok az élettapasztalatok egy technológiailag fejlett, sterilen szepszismentes és komfortos világból, amelyből soha nem tetted ki a lábad, és most úgy érzed, mintha egy utcán lennél, egy úton, egy szeméttelepen, ugyanakkor egy téren, lángoló, füstölő, mérgezően büdös tüzek égnek, melyek halványan világítják meg a világítás nélkül arra közlekedő motoros riksákat, a rendszertelenül, de állandóan visító dudáikkal, ott az emberáradat a tüzek és a motoros riksák között, körbeveszik a kitárt kapujú garázsokat, amelyekben éjfekete bőrű, rikítóan színes ruhákba bugyolált indiai nők ülnek, és a tüzek fényében villognak a fogaik, a férfiak rendszertelen csoportokban állnak, és beszélgetnek, nevetnek, az utca túlfelén ott egy autóbontó, és te még mindig a kapuban állsz, a szemétlerakat, szeméttelep, vagy akármi bejáratánál, és a lány, akit lefotóztál, éppen megfordul, és megkérdezi tőled, hogy mégis miért fotózod.

Tökéletes angolsággal kérdezi.

Elmagyarázod neki.

És ő azt feleli, hogy nem akar fényképen szerepelni, mivel nem visel szárit.

Mi a fenének is – teszed fel a kérdést magadban – kellene nekem ezt megérteni, ez az egész hely, az utolsó fűszálig, teljesen felfoghatatlan számodra, egyszerűen csak törlöd a fényképet, elbúcsúzol, és mész tovább.

Elérsz egy templomhoz a nyomornegyed szélén, ahol a nyomornegyed átmegy szegénynegyedbe, átkelsz a nyomornegyeden a visszafele vezető úton, nem ölnek meg, nem rabolnak ki, nem erőszakolnak meg, nem támadnak meg, éjfél van, az utcák tömve emberekkel és csak az aszfalton rakott, kátyúkból és különféle gödrökből füstölgő tüzek világítják meg őket, és ezek mellől a tüzek mellől mosolyognak rád.

A mérgező, nehézkes füst, amitől el akarod hányni magad.

És te, mielőtt elmentél Indiába, azt olvastad a Lonely Planeten, azt olvastad a wikipedia.org-on, és mindenhol a neten azt írták, hogy a nyomornegyedbe biztosan nem szabad betenni a lábad.

Tehát, Bengaluruban, a tüzektől megvilágított utcán, még ha tudod is, hogy ezzel nem oldasz meg semmit sem, hiányozni kezd a hotel, ezért visszatérsz oda.

2

Három napod maradt még a hotelben, míg elkezdődik a konferencia.

Amint belépsz a hotelbe, másra sem vágysz, mint hogy azonnal eltűnj onnan.

Csakhogy hova?

Eszedbe jut: hiszen a hotel uniformizáltságának hátterében a romok, az ellenségesség, a kosz a hotel falain túl nem is annyira koszos, nem is annyira idegen, és ez a gondolat azonnal megrémít.

Hát ja.

Ja.

És az első, amit a hotelben tettél, hogy ellenőrizted, hogy ki lehet-e nyitni az ablakokat, de nem lehet, az ablakoknak van kerete, és pántjai, és zárjai, de kilincsek nélkül, ezért lementél a recepcióra, és ott azt mondtad, hogy hozzák neked oda a kilincseket az ablakokhoz, és hogy te nem vagy hajlandó meglenni egy helyiségben, ahol nem lehet kinyitni az ablakokat.

Micsoda? – kérdezték a hotelben.

És te hét évet éltél Ausztráliában, az ausztrál angolod, a queenslandi kiejtésed volt az, amit mindennek tetejébe soha nem tanultál meg rendesen, és most mintha nem értenének téged.

Azt mondtad nekik, hogy a szobában szeretnéd kikapcsolni a légkondit, és kinyitni az ablakot.

Természetesen, uram.

És szélesen, a fekete arcuktól elütő ragyogással mosolyogtak rád.

De közben ki az, aki Indiában, Bengaluruban kinyitná az ablakait. De közben ki az, aki Indiában, Bengaluruban, ahol az utcán csak korom, por és zaj van, kikapcsolná a légkondit, és kinyitná az ablakot?

És folyékonyan beszéltek veled angolul, gyönyörű kiejtéssel, fekete arcuk volt, fehér fogaik, és széles, ragyogóan fehér mosolyuk, és te azzal a te pórias halandzsáddal, te, aki hét évet élt Ausztráliában, három évet Norvégiában, beutaztad az egész világot, csak Indiában nem voltál még soha, és ők pedig Bengaluruból, Indiából nem tették még ki soha a lábukat, és az jutott eszedbe, hogy nem lehet, hogy ez a hagyományos indiai műveltség miatt van…? És te az ablak kilincseit követeled rajtuk.

Ők szélesen mosolyognak rád.

És te az utolsó porcikádig el vagy szomorodva, eszedbe sem jut rájuk mosolyogni, és ők eljönnek veled a szobádig, kikapcsolják a légkondit, és odaadják a kilincseket az ablakokhoz, és kinyitják neked őket, és te rájössz, hogy az az ablak csak a szomszéd ház falára néz, ami koszos, penészes, a galambok megkoptatták és összeszarták, és csak visszaveri az utcafrontról a forgalom zaját, a fal fél méterre van tőled, ha akarsz, hozzá is érhetsz.

És mintha nem az összeszart falra néznél, hanem egy tükörbe, előbb rámosolyogsz, szélesen és ragyogó mosollyal, rámosolyogsz a vendéglátóidra.

És ők azt mondják, hogy mi vagyunk a vendéglátóid, mindent az ön érdekében, uram, azt mondják, hogy a kilincs itt is maradhat, annak ellenére, hogy ez az egyetlen kilincs a hotel ablakaihoz, köszönjük.

És te széles mosolyt eresztesz feléjük.

De még mindig, mindig, mindig minden közül a legjobban azt kívánod, hogy húzzanak már el onnan.

És ők elhúznak, és mosolyognak, és te megértetted, hogy ők ezeket a mosolyokat komolyan gondolják.

De te még akkor sem.

Az első éjszakát a hotelben átvirrasztod, mert a szobád ablakai alatt vannak az egész hotel légkondijainak aggregátorai, na, és éjszaka visszatért a többi vendég, és beindították a szobáikban a klímát, és az ablakod alatti ősrégi aggregátorok felbömböltek, és túlharsogták még az utca zaját is, és egyedül csak neked volt a hotelben kikapcsolva a légkondid. Nem függönyözted el az ablakot. Azt gondoltad, hogy az utca arany zaja olyan kincs, hogy bárcsak újra hallhatnád, és hogy már szinte hiányzik is. És még mindig, mindig és mindig, és annak ellenére, hogy a szobád beleremeg az aggregátorok zajába, amit felerősít, hogy a szemben levő falról verődik vissza, amely penészes, koszos, összeszart, és itt van közvetlenül az ablak előtt, arra gondolsz, hogy olyan, mintha be lennél falazva ebbe a szobába, de továbbra sem tudod bezárni az ablakot, és bekapcsolni a klímát.

Még mindig nem felejtetted el azt, hogy Göteborgban a hotelben nem volt ablak. Hogy Edmontonban, Kanadában nem volt ablak. Nem felejted el, hogy Tokióban a hotelben nem volt ablak. És Cambridge-ben, Oslóban, Bergenben, Rockhamptonban, Sydney-ben, Koppenhágában a hotelben csak egy darabka falat üvegeztek be, és mindezeken a helyeken kint ücsörögtél a kocsmákban és bárokban, és rettegtél a pillanattól, mikor zárnak az utolsó kocsmák, és utolsó bárok, és neked muszáj lesz visszamenned a hotelbe, hogy ott végigszenvedd az éjszakát az ablak nélküli szobádban, amin csak egy darabka falat üvegeztek be, érintéssel próbálgattad, hogy mennyire ellenálló az üveg, aztán rugdostad, aztán nekivetetted a teljes testedet, aztán megpróbáltad kikapcsolni a légkondit, de a légkondihoz nem volt kapcsoló, akut és pánikszerű szükségét érzed a nyílt tereknek, és erről bármelyik kórházban megmondják, bármelyik Wikipédia-oldalon elolvashatod, hogy ez bizony a közönséges klausztrofóbia.

És most, Bengaluruban, Indiában, hogy megállítsd a kitaszítottság és szomorúság érzésének elviselhetetlen hullámait, amelyek a szobádba a nyitott ablakon keresztül áramlanak a légkondik aggregátorának zajával együtt, bezárod az ablakot, és elindítod a légkondit.

Kevesebb mint egy percig bírod.

Lekapcsolod a légkondit, és kinyitod az ablakot.

És a kitaszítottság és idegen közeg érzése eláraszt, még soha az életben nem érezted magad ennyire elveszettnek és erőtlennek, pedig beutaztad az egész világot, de már régen elszoktál tőle, hogy van egy otthonod, barátaid, családod, és ennek ellenére, Bengaluruban, Indiában rosszabbul vagy, mint mikor először történt meg, mikor először érezted magad haza, barátok, család nélkül, az ágyon ülsz, és azt kérdezed magadtól, először az életben, hogyan hagyhattad ott a családodat Ausztráliában, és mehettél el Chilébe, és ennek már öt éve, és most nem fogsz aludni egész éjszaka.

3

Amit még megteszel a hotelben, Bengaluruban, Indiában, hogy közlöd velük, hogy másik szobát szeretnél.

A recepción egy indiai fickó, kerekded, mosolygós arccal, és persze rád is mosolyog. Természetesen, uram, mondja neked.

És megmutat három szobát, és te meg sem nézed őket, te kiválasztod rögtön azt, amelyik a mostani szobádhoz képest szemben van a folyosón, azaz a hotel másik végében, bemész, és észreveszed, hogy az indiai fickó nem hozta át a kilincset az ablakhoz, ehelyett az új szobád ajtajában áll, és mosolyog rád, széles és ragyogó mosollyal, mintha nem is tudna az ablakkilincsről, és te átbújsz mellette az ajtóban, és azt gondolod, hogy nem is fekete, azt gondolod, ez nem idióta, az arca kerek, mint a hold, és sötét, mint az éjszaka, ragyogóan fehérek a fogai, és te fogod az ablakkilincset, és kinyitod az ablakot, de az ablakot kinyitni nem lehet, mert a szomszéd ház fala a hoteltől legfeljebb nagyjából 20 centiméterre lehet, és te feladod. Elmész a hotel legfelső emeletére, ahol a hotel étterme van, és a hotel étterme üres, de tele van hófehér, terített asztalokkal, rajtuk ezüst étkészlet, mind szabad, és üres, és ott az ezüstszínű berendezés, amellyel az ételt melegítik föl, és te, ahogy felemeled egyik, majd másik fedelét, az utolsót már nem is, üresek, és a falakon tükrök, és az utcára néző fal üvegezett, és ezen keresztül idáig elszűrődik a zaj és a korom az utcáról, valamelyik ablak az üvegfalon, gondolod, teljesen figyelmen kívül hagyva, hogy tilos-e, figyelmen kívül hagyva, hogy a légkondinak mennie kell a vendégeknek, nyitva van, és maradhatsz, egy ezüstkannában víz van, és te majd megőrülsz a szomjúságtól, és nem iszol belőle, nem, mert félsz, attól is félsz, hogy vizet igyál a csapból, félsz vizet venni, azt sem tudod, hogy lehet-e venni vizet egyáltalán, két napja nem ittál, mert nem hoztál magaddal vizet, és most találj Bengaluruban, Indiában egy üzletet, találd meg, hogy mit lehet az ilyenben venni, mit lehet egy indiai boltban venni, ezekben a koszos kis lyukakban, leéltek és piszkosak, amelyek a te elképzeléseidnek befejezetlenek, és bármit is keress bennük, azt úgysem találod, nyomát sem leled, eközben a nyomornegyedben már kétszer ajánlottak neked pénzért lányokat.

Két éjszaka nem aludtál, az elsőn a reptéren Dubajban, úton Indiába, a másodikon a hotelben, a régi szobádban, nem az időzóna-eltolódás kínoz, hanem a forgalom és az utcán, az utcák mellett, a házak előtt, az árkokban égő tüzek füstje, még a napot a fejed felett, azt is elsötétítette a szmog, és szomjas vagy. És a hotel étterme üres.

Van ott egy kenyérpirító, koszos, égésnyomok tarkítják, elhanyagolt, ősrégi, fontos, hogy ott legyen.

Megérkezik a főpincér, indiai fickó, mosolyog rád, a feketébbnél is feketébb az arca, fénylően fehérek a fogai, és azt mondja: Ahogy óhajtja, uram, ön a vendég; ezt gyönyörű angolsággal mondja, indiai akcentussal, és te azt mondod neki, hogy reggelit, ó, igen, és a pincér azt mondja, ahogy óhajtja, uram, csak foglaljon helyet. Hol? – kérdezed.

Ahol tetszik, mondja az indiai.

És egy másik indiai hoz neked egy tál zabpelyhet, szendvicskenyeret, tíz gramm vajat és eperdzsemet, és te elveszed, annak ellenére, hogy aztán úgysem eszed meg, azért veszed el, mert két éjszaka nem aludtál, mert már megmérgezett az utca szmogja, elbutultál a hangzavartól és a káosztól, az étteremben úgy érzed magad, mint egy üvegkastélyban, dezorientált vagy a kitaszítottság és az idegenség érzése miatt, és most látod az étterem ezerszer ezer tükrében egyetlen pillanatra, és most elkezded, és amikor körülnézel, látod, hogy két indiai, a főpincér és a pincér szakadatlan figyelmének kereszttüzében eszel, és ők nézik minden mozdulatodat, és széles, ragyogó mosollyal mosolyognak rád, és te nem bírod tovább, és felmordulsz.

Felmordulsz, hogy mi a kurvaéletet akarnak tőled?… Ezt morgod: Mi a kurvaéletet néztek még mindig?…

Mintha az angolodat, amit Ausztráliában, Queenslandben, valami dél-queenslandi koszfészekben szedtél össze, pont erre találták volna ki.

És a hotel két indiai idiótája, és tudod te, hogy nem idióták, és nem is sötétek, és az arcuk sötét, mint az éjszaka, India déli részén vagy, a hotelben még reggelit sem tudnak csinálni neked, és nézik az ujjaid minden rezdülését, amelyekkel tömöd magadba a szendvicskenyeret és a vajat, és az eperdzsemet, pfuj, és ők eközben széles, ragyogó mosollyal mosolyognak, de ez nem a tudatlanság mosolya, ez neked is egyre világosabb, nem arról van szó, hogy nem értenek téged, még véletlenül sem, te állandóan a hagyományos indiai műveltségre gondolsz, tudod, hogy jobban beszélnek angolul, mint te, még azzal a hét Ausztráliában töltött éveddel is, annak ellenére, hogy meg sem mukkannak, és most rájuk kiáltasz, hogy mit akarnak még?… Rájuk kiabálsz, hogy miért állnak még mindig ott?…

És a főpincér szélesen elmosolyodik, és megkérdez, hogy kérsz-e tojást…, és te feladod, és azt feleled, hogy ja, igen.

Hoznak neked két keményre főtt tojást, és te látod a színüket, mintha szándékosan csinálták volna, mert a falak, a berendezés, az asztalok, az étterem falai mind-mind fehérek, és ezüstösek, és ők odatesznek eléd két rikítóan fehér tojást a rikítóan fehér tányéron, a rikítóan fehér terítőn, és te nézed magad az étterem falán található tükrökben, ezek aztán nem azok, figyelmezteted magad gondolatban, ezek nem idióták, figyelmezteted magad, sem nem feketék, és tovább eszed a tojást, és ők nézik minden mozdulatodat, minden rezzenésedet, ez a két indiai.

És mikor már felállnál az asztaltól, hogy eltűnj innen, bejön az étterembe két német.

És te gyorsan odalépsz az asztalukhoz, és megkérdezed őket, hogy itt, ebben az indiai hotelben már két napja nem ittál egy kortyot sem, lehet-e vizet inni…?

A németek azt mondják, hogy nem tudják, hogy te ihatsz-e, de ők nem tartanak tőle.

És az indiaiak a hotel személyzetéből már sietnek is oda, hogy felszolgálják nekik a szendvicskenyeret, vajat, zabpelyhet és az eperdzsemet, és a németek hozzálátnak, és az indiaiak közvetlen közelről nézik evés közben az ujjaik minden mozdulatát, és a németek beszélgetnek:

Hát nem rontottunk meg tegnap a bordélyban egy tizenhárom éves indiai lányt?…

Megrontottuk.

Nem váltakoztunk tegnap rajta?

Váltakoztunk.

Nem fizettünk tegnap egy másik tizenhárom éves indiai kurvának, és dugtuk meg azt is közösen?…

Megdugtuk.

Nem volt az egyiknek rikítóan narancssárga szárija?

Az volt neki.

Nem vettünk be a kefélésbe két másik cimborát is, akik puszta véletlenből szintén Németországból származnak, akik puszta véletlenből éppen ebben a hotelben laknak?…

De bevettünk.

És hol vannak most ezek a mi új cimboráink, ma reggel?…

És te, mintha ezek nem annak a népnek lennének a fiai, akik irtották a te népedet, akik kétszeri vereség után sem alázkodtak meg, míg neked öt évig kellett tanulnod a nyelvüket, a németet, ellépsz az asztaluktól, és elindulsz az étterem bejárata felé.

És neked, még tegnap, az első napodon Indiában, mielőtt bementél volna a nyomornegyedbe, még a szegénynegyedben, mintha nem ajánlottak volna egy tizenhárom éves kislányt, nem kell fizetni, mondták, nem, tegyen vele, amit csak akar, szolgálni fogja, bármiben, csak vigye el innen, és te ezt visszautasítod.

És neked, mielőtt Indiába utaztál volna, az egyik régi barátod az egyetemről, mikor véletlenül találkozol vele annyi év után, elmeséli, hogy: én, mivel már meggazdagodtam, most már a munkatársaimmal Brazíliába utazunk csoportosan gyerekeket dugni, de előtte Indiába utaztunk, és az is jó volt, és te a világon semmiért sem, még véletlenül sem szalaszthatod el az alkalmat, hogy szexelj egy indiai kiskorú kurvával.

És te, még a tegnap után, mikor még a nyomornegyedbe sem értél, még a közelében sem voltál, jajj, dehogy, és már egy tizenhárom éves lányt ajánlgatnak, ingyen, mint szolgálót, szexre, rontsa csak meg, vagy amit akar, csak vigye el, és a lány mosolyog rád, és neked még ma is, azután, hogy tegnap elutasítottad, könnyek szöknek a szemedbe, elég csak erre visszaemlékezned.

És te már az étterem ajtajában állsz, mikor melletted bemegy az étterembe még két német, ugyanolyan fehérek, mint a tej, szintén ezerszeresen tükröződnek az étterem falain a tükrökben, vesznek a szendvicskenyérből a tompa, rövid, erős ujjaikkal, miközben te nem vetemednél rá, de nem ám, és azt kérdezed magadtól, hogy a hotel személyzetéből hány indiai lehet, annak ellenére, hogy megállás nélkül csak mosolyognak, és meg sem mukkannak, aki annak ellenére, hogy neked egy szót sem szóltak, és tudod, hogy folyékonyan és szépen beszélnek angolul, hogy folyékonyan és szépen beszélnek németül, hogy folyékonyan és szépen beszélnek franciául, nem úgy, mint te, azzal a pórias angolságoddal, amit a nagy ausztrál semmi közepén szedtél össze, valahol Dél-Queenslandben.

És a németek, miközben nyeldeklik a poliészterszerű kenyeret, meg süttetik maguknak a hotelszemélyzet indiaijaival a pirítóssütőben, de ez nem egy sikeres dolog, mert a pirítóssütő egy perc alatt szénné égeti a kenyereket, és te már az étterem bejáratában vagy, és a hotelszemélyzet indiaijai futkosnak az étteremben, és úgy tesznek, mintha ablakokat nyitogatnának, miközben te jól tudod, hogy az ablakok már azelőtt is nyitva voltak, hogy te odaértél, annak ellenére, hogy tilos, annak ellenére, hogy a légkondinak mennie kell a vendégek miatt, hogy csináljanak, amit akarnak, az ablakok kinyitása után a forgalom zaja és füstje nem lesz jobban érezhető, hanem ugyanolyan intenzív marad, ahogy az elégetett kenyér bűze is, és kimész az étteremből.

Ahogy lemész az étterem lépcsőin, a németek beszélgetése nem és nem, nem akar nyugton hagyni, te nagyon jól emlékszel rá, ahogy előző éjjel ajánlgattak neked egy lányt, tizenhárom éves szépséget narancssárga száriban, most is ott a fényképe a telefonodban, a számítógépeden, ez a második fénykép, amit életedben csináltál, és nem és nem és nem akarod rávenni magad, hogy kitöröld, és ő még azzal a rikítóan narancssárga szárijában a tied lehet, mondták neked a szülei, az utcán, éjszaka, és berángattak a kunyhójukba, és leültettek az aszfaltpadlóra, és teával kínáltak, fehér műanyag pohárban, amit a kezedbe fogtál, de nem merted megkóstolni, és halálosan szomjas voltál, és ő csak ült a padlón melletted a rikítóan narancssárga szárijában, mintha nem mondták volna neked, mintha nem írták volna a Wikipedián, a lonelyplaneten, mielőtt Indiába jöttél, hogy az indiai nőkhöz, indiai lányokhoz tilos hozzáérni, és te ültél mellette, levegőt sem mertél venni, annyira szépnek tűnt, te, mielőtt elmentél Indiába, már három hónapja nem keféltél, és neked még azt mondták, hogy az egyetlen dolog, amit az indiai nők akarnak, hogy eltakarodjanak Indiából, és te azt gondoltad, hogy akár csak és kizárólag a tied lehetne, és mikor kijöttél a kunyhóból, elmentél a hotelbe, és kétszer kiverted a szobád WC-vel kombinált fürdőjében. És most mész le a hotel lépcsőin, és azt kérdezed magadtól, hogy akkor mi a különbség közted és a hotel éttermében ücsörgő németek között. Így bemész a szobádba, aminek az ablakát a szomszéd ház penészes, koszos és összebarmolt falával zárták le, amit összeszartak a galambok, és te tudod, hogy nem, hogy itt nem maradhatsz egy másodpercet sem, és visszamész az étterembe, és megkérdezed a főpincért, hogy az étteremben nem dolgozhatnál-e a számítógépeden…

A németeknek már nyoma sincs.

És te az étterem üvegezett falain keresztül megnézed az indiai kereszteződés forgalmát, és azt mondod az indiai főpincérnek, hogy ott lent, az utcán, egyik autós balesetet látod a másik után, egyik halált a másik után, de egyik sem történik meg, hogy van ez…

Ott, mondja az indiai, széles és ragyogó mosollyal, feketénél is feketébb az arca, ahol nincsenek szabályok, ott okunk sincs hibát véteni.

Az étteremből nyílik még kilátás a szmogba burkolódzó napra és az égboltra, a porlepte pálmakoronákra, a házak omladozó tetőire, amelyek laposak, és teleszórták őket szeméttel és műanyaggal, félromos tornyok és oszlopok, dróthuzalok keszekuszasága, és ha belegondolsz, hogy a fényes, üvegezett étteremből visszatérj a celládba, rosszul leszel.

Nem.

Nem.

És a főpincér azt mondja, hogy igen, lehet itt dolgozni, mi sem természetesebb, uram.

Elmész a szobádba a számítógépért, de mikor visszatérsz, észreveszed, hogy az étteremben nincs konnektor, és az akkumulátorod lemerült. A főpincér meglátja, és elintézi, hogy a hotelszemélyzet indiaijai átugorjanak a szomszéd épület tetejére, és onnan elhozzák az ottani dolgozók hosszabbítóját a fúróhoz, és a fúró elhallgat, és ők a szomszéd tetőről behúzzák neked a konyhán keresztül az étterembe, a hosszabbítót friss malterfoltok borítják, és ők, a hotelszemélyzet indiaijai szélesen és ragyogóan mosolyognak rád, és te tátott szájjal bámulsz rájuk, és miközben a hotelszemélyzet indiaija kinyitja a hosszabbító csatlakozó részét egy csavarhúzóval, elkapod a kezét, és rászólsz, hogy hiszen áram alatt van, bazmeg…

És az indiai csak mosolyog rád, szélesen és ragyogóan, a feketénél és feketébb az arca, világítóan sárgák a fogai, és tökéletes angolsággal kérdezi: Na és…? És a főpincér megkérdez, hogy kérsz-e teát… Igen, mondod, köszönöm. És a főpincér széles és ragyogó mosolyt küld feléd. És te visszamosolyogsz rá, szélesen és ragyogóan, és munkához látsz, és az étteremben szmog van, és a közlekedés zaja, és a szüntelen tülkölés, és a főpincér hoz neked még egy csésze indiai teát tejjel, és teljesen egyedül vagy ott. És a főpincér ragyogóan és szélesen rád mosolyog. És te visszamosolyogsz rá, szélesen és ragyogóan. Mikor befejezed, elbúcsúztok az éttermi személyzettől, és kimész az utcára. Bengaluru nem turistaváros. A hoteled az átlagos, a szegény- és a jobb negyedek határán van, a nyomornegyed egyből a Queen’s Road mögött kezdődik, és te oda mész.

Tüzek égnek az aszfalton, egy rakás elhasznált autógumiból kialakított lakás, véres húscafatok, tehenek az utcán, nyakuknál megkötött, levágott bárányok, ötméternyi ereszes kerítéssel körbevett patakocska, tele szeméttel, szennyel, szarral, csontokkal, rothadó tetemekkel, egy kis híd a patak fölött, egy rakás kalyiba, ház, háromemeletes, vörös és narancssárga erkélyekkel, rikító zászlóval a rikítóan sárgára festett tetőn, és a zászló úgy lengedezik a kalyibák kupacából, hogy majd kiszúrja az ember szemét, a forgalom füstje, húgy és szar patakocskái az utcákon, de, teszed fel a kérdést magadnak, mi számít itt egyáltalán utcának…? És így tovább, gumikból rakott tüzek, füstölgő hulladék, tüzek az aszfalton, és mindenhol emberek, nők, színes szárikban, a kalyibáik rongyokból, pléhdarabokból, elhasznált gumiabroncsokból, kifakult, de eredetileg tarka színekkel kipingálva, és te bejártad az egész világot, éltél három évet Bergenben, Norvégiában, hét évet Brisbane-ben, Queenslandben, Ausztráliában, az életben nem csináltál egy fényképet sem, és most tele velük a telefonod, és mikor fényképezed őket, ők szélesen és ragyogóan mosolyognak rád, és felhívják magukra a figyelmet, és fényképeztetik magukat, hogy gyöngéden kivegyék a kezedből a telefont, és mosolyogjanak rád, és eltűnjenek a telefonoddal együtt, aztán visszahozzák, és te rosszul leszel a gondolattól, hogy hozzájuk kell érned, mert rosszul vagy a vérhasuktól, pestisüktől, tífuszuktól, sárgaságuktól és AIDS-üktől.

És teljesen biztonságban érzed magad.

És visszaemlékszel a hivatalos felmérésekre, hogy hol a legboldogabbak a világon, és ezek azt mutatják, hogy nem az USA-ban a legboldogabbak, nem Dubajban, nem Európában, és nem Ausztráliában, sem Kanadában, de nem ám, az elégedettség hivatalos definíciója, abban a formában, hogy mikor semmim sincs, akkor boldog vagyok, az úgy, ahogy van, igaz, mert a legelégedettebbek az emberek Indiában, a legszegényebbek, pont ezek itt.

És te innen úgy menekülsz el a hotelbe, mintha az volna az utolsó menedéked. Nincs itt semmi, amibe megkapaszkodhatnál. Mindenki egyfolytában mosolyog rád. Mindenki félreáll az utadból. Ha az utcán dudálnak rád, tudod, hogy ezzel nem azt akarják mondani, hogy takarodj az útból, te agyalágyult, mint ahogy Európában, mint ahogy valami európai koszfészekben tennék, hanem azt akarják mondani, hogy vigyázat, itt vagyok, jövök, nehogy bajod essék. Annak ellenére, hogy tizenhatmillió ember között vagy, senki sem ütközik beléd, nem löknek fel, hozzád sem érnek.

Csakhogy, gondolod, ez csak a felszín. Csakhogy, gondolod, ezek hivatalosan is mázlisták, semmi másuk nem maradt.

A hotelben kinyitod az ablakot, és lefekszel, már két éjszaka nem aludtál, és ebben a pillanatban beindul a pokoli hangzavar, felkelsz az ágyról, az ablakrésben hallgatózol, bedugod az ablakrésbe a fejed, és egy szemmel meglátod a házak közötti lichthofban a te ablakodtól egy méterre egy réges-régi légkondi aggregátorát, a legnagyobbat, amit életedben láttál, és ami úgy bömböl, hogy a hotel fala beleremeg; a következő, azaz a harmadik éjszakán sem tudsz aludni.