Bennek és Teazle-nek,
a családomnak

Szörnyen titkos!

Lady Grace Cavendishnek,

őfelsége, (ezen a néven első) Erzsébet királynő

udvarhölgyének harmadik naplója,

mely a királynői körutazáson íródott.

Augusztus első napja,
az Úr 1569. esztendejében,
Oxey báró házában, Oxfordshire megyében, röviddel napfelkelte előtt

Éppen készülünk útra kelni Oxey Hallból, és íme, itt a következő naplóm öt gyönyörű új toll társaságában, melyek az egyik lúdtól származnak. Őfelsége, I. Erzsébet királynő pedig megajándékozott egy tintával teli üvegcsével, amely arannyal vert kristályüvegből készült, és dugóval lehet lezárni. Azzal a feltétellel adta nekem, hogy többé nem írok olyankor, amikor a fehér damasztruhámat viselem. Még úgy sem, ha nagyon vigyázok közben. Lefejtettük a múltkor róla azt a részt, ahol valahogyan tintafoltos lett, és a helyére egy darab új fehér anyagot tettünk. Szerintem nagyon jól fest, bár Mrs. Champernowne morgolódott amiatt, hogy kissé eltér a színe.

Egy ruhákkal teli nagy ládán üldögélve rovom ezen sorokat fekete gyapjúruhámban, melynek egyáltalán nem árt a tinta; szóval így járt, kedves Mrs. Champernowne!

Lady Sarah öltöztetőlánya, Olwen éppen az úrnője összes kis arcfestékes tégelyét és kenceficéjét próbálja elpakolni, Sarah azonban újra meg újra előszedi őket. Új pattanás jelent meg ugyanis az állán, és azt a kenőcsöt keresi, amit az édesanyjától kapott előző este. Libazsírból készítették, amibe égetett egérfarkfüvet kevertek; rendkívül hatásos mindenféle pörsenés ellen.

Mary Shelton mézeskalácsot majszolva figyeli.

– Soha nem gondoltál még arra, Sarah, hogy netalántán pont az általad használt temérdek krém meg elixír okozza a sok pattanásod? – vetette fel éppen.

– Ugyan már! – szegte fel erre a fejét Sarah, pedig Mary szerintem rátapintott a lényegre.

Amikor elhagyjuk az Oxey házat, az udvartartás Kenilworthbe fog utazni, ahol őlordságának, Leicester grófjának a fő rezidenciája található, amit a királynő adományozott neki öt évvel ezelőtt. Annyira izgalmas! Őlordsága a királynői főlovászmester, ahogyan egyben őfelsége legjobb barátja is, és ő szervezi az összes udvari mulatságot, körutazást és ünnepséget. Így aztán alig várjuk már a saját uradalmában rendezett pompás mulatságokat. Akrobata barátom, Masou is fel fog lépni, ezért már korábban útnak indult, hogy megtegye a szükséges előkészületeket.

Imádok részt venni a körutazásokon. Mondjuk, eléggé idegesítő ugyanazon a szobán osztozni mind az öt másik hajadon udvarhölggyel. Lady Sarah szakadatlanul a sminkje körül csap nagy hűhót (amihez természetesen már rég hozzászoktam), míg Lady Jane Coningsbyvel civakodik. Carmina Willoughbynek és Penelope Knollysnak meg úgy jár a szája a szüntelen pletykálkodás közben, mint a kacsa fertálya. Mary Shelton pedig, akivel kénytelen vagyok egy ágyon osztozni, iszonyatosan horkol, amivel fél éjszakákon át ébren tart.

Mindazonáltal, még ha a körutazás nem is nyújtana módot arra őfelségének, hogy találkozhasson a népével, a nemesei költségén lakassa jól az udvartartást, és lehetőséget adjon a londoni személyzetnek a nagytakarításra és a meszelésre, akkor is a legkellemesebb módja lenne a forró nyári hónapok eltöltésének, amikor tombol a pestis Londonban.

Még azt sem bánom, hogy birtokról birtokra kell lovagolnom az udvartartás tagjaiból álló kísérettel, ugyanis minden udvarhölgy egy szelíd, egyenletesen poroszkáló lovon foglal helyet a nyeregpárnán egy lovász mögött. Lady Jane Coningsby (aki igazán jó a lovaglásban) rendszerint azon siránkozik, milyen szörnyen unalmas így utazni, ellenben én sokkal jobban érzem magam, ha valaki más irányítja az állatot. Valami okból kifolyólag bármit is kérek egy lótól, azt tapasztalom, hogy mindig az ellenkezőjét teszi.

A királynő szerint túlságosan gyengéden bánok a lovammal, és nem kényszerítem arra, hogy engedelmeskedjen nekem. Emiatt viselkednek örökösen olyan makrancosan a hátaslovaim; levetnek a nyeregből, vagy éppenséggel elvágtatnak úgy, hogy rajtuk ülök közben!

Lady Sarah most éppen bandzsít, hogy egy kis gyertya fényében felkenje a pörsenés elleni krémet az arcára. Ahogyan általában a kenceficéi, ez is szörnyen bűzlik annak ellenére, hogy gyíkfüvet kevertek bele, valamint egérfarkfűport is.

Drága barátnőm, Ellie, a mosóleány épp az imént ment el erre, karján egy halom lepedővel, miközben Sarah miatt a szemét forgatva pillantott rám. Az egyik legjobb dolog a körutazásban az, hogy elkérhetem Ellie-t a mosodából, és magammal hozhatom mint a nem hivatalos öltöztetőlányom. Jelenleg azzal teszi hasznossá magát, hogy segít ládákba halmozni a lepedőket Olwennek, miközben az meg a következőket dünnyögi az orra alatt:

– Ugyan miért van hat lepedő meg kilenc pendely? Ráadásul mindegyiket használta már valaki. Ó, Ellie, nagyon köszönöm! Mindegyik jöhet ide, és nézd csak, így akkor lesz hely a párnahuzatoknak is.

Az udvari hordárok egyike már nekilátott, hogy leszedje az ágyakról a baldachinokat. Általában meg szokták várni ezzel, amíg elkészülünk, de most hamar távozni kívánnak. Az udvar mindenből két garnitúrával rendelkezik, így amíg mi még Kenilworthben tartózkodunk, a hordárok előre fognak menni a körjáratunk következő állomására, és mindent előkészítenek ott őfelsége fogadásához.

A másik két férfi létrán áll, és az ágykereteket meg az oszlopokat szedik szét, hogy majd végigcipeljék őket a folyosón, ki egészen az udvarra. A fáklyák fényében látom, hogy ott várakoznak a szekerek; a lovak még a reggelijüket majszolgatják az abrakos tarisznyájukból, és nagyokat toppantgatnak hatalmas, szőrös lábukkal.

Őfelsége lakosztályára a legvégén kerül sor. Mindig megvárják, hogy a királynő útnak induljon, mielőtt nekilátnának az ágya szétszedésének, és levennék a brokátkereteket a falakról. Amikor mindennel elkészülünk, megyünk, hogy a királynő szolgálatára legyünk. Jaj, ne, már megint! Sarah felkapott egy másik tégelyt (ez alkalommal őrölt talkummal benne) meg egy hattyútollból készült pamacsot, hogy óvatosan bepúderezze vele az orra hegyét.

– Lenne olyan kedves odaadni azt nekem, úrnőm? – csattant fel Olwen, majd felkapta a tégelyt, és nyúlt a pamacsért is. – Nézzenek már oda! A végén még megváratja őfelségét…

– De már megint tisztára csillog az orrom – biggyesztette le duzzogva az ajkát Sarah. – Én csak…

Olwen csupán csettintett egyet a nyelvével, és kirántotta a kezéből a hattyútollpamacsot, ugyanis nagy sebbel-lobbal betoppant a szobába a főudvarhölgy, Mrs. Champernowne.

– Hogy állnak, kisasszonyok? – szegezte nekünk a kérdést. – Gyerünk kifelé, most azonnal! Már tíz perccel ezelőtt el kellett volna készülniük, hogy őfelsége szolgálatára álljanak.

Szóval így muszáj elraknom a gyönyörű új naplómat és az írótokomat a hímzett táskámba, hogy induljak a királynőhöz. Kíváncsi vagyok, ma milyen hangulatban találjuk. Gyűlöli a reggeleket, azonban a körutazásokat szereti, így eléggé kétesélyes a dolog.

Később, ugyanazon a napon, dél körül

Megálltunk ebédre egy nemes úriember kúriájánál Charlecote közelében. A ház ura ebben a percben éppen beszédet mond, ami teli van latin meg görög szavakkal, és végtelenül unalmas. A királynő képes órák hosszat ülni, közben mosolyogni, és úgy tűnni, mint aki nagyon figyel, én azonban csak úgy tudom túlélni az ilyesmit, ha úgy teszek, mintha jegyzetet készítenék az elhangzott beszédről, ahogyan most is így csinálok, míg valójában a naplómba körmölök helyette.

Szerencsére az étel ízletes, őfelsége szakácsai készítették: roston sült kacsa szilvamártással meg vesével töltött olcsó kis cipók, valamint eper és málna. Utóbbiakhoz tejszín is járt. Egyszerűen imádom ezeket. El akartam rakni egy kicsit belőlük Ellie-nek, de végül nem bírtam magammal, és mindet befaltam.

Olyan korán indultunk Oxey Hallból, hogy éppen csak pitymallott, és a hűvös hajnali levegőn lovagoltunk, ami egészen kellemesnek bizonyult. A lovam, Szamóca igencsak rendesen viselkedett a lovaskísérőmnek, Mr. Helstonnak köszönhetően. A nyereg párnázott, így aránylag kényelmesen ülhettem rajta, és figyelhettem a mellettünk elsuhanó szántóföldeket. Mindenfelé szénakazlak aranylottak az aratás után; ahogy ott púposodtak a mezők szélén, vaskos méretükkel hatalmas mezei egerekre emlékeztettek. A kísérőm vén, mint az országút, legalább negyvenöt éves, és leginkább csak Szamócához beszél, a velem folytatott kommunikációja nagyjából kimerül az igenekben meg a nemekben, valamint a kisasszony szó használatában. Olyan a hangja, mintha meg lenne fázva.

Mindig ugyanabban a sorrendben megyünk. Elöl lovagol Mr. Hatton, a királynői gárda parancsnoka az embereivel, nyomukban a hírnökökkel és előfutárokkal. Aztán következik a királynő maga, a Magyarországról származó gyönyörű tarka almásderese nyergében, Leicester grófja kíséretében. Ő az udvari főlovászmester, így mindig őfelsége oldalán van a körutazások alkalmával, ráadásul ő a legnagyobb kedvence, mely tény mindenki előtt jól ismert. A királynő körül és mögötte is a különféle úriemberek lovagolnak, akiket szeret a társaságában tudni, végül következünk mi, udvarhölgyek, és az udvartartás többi tagja.

Amikor keresztülhaladtunk a falvakon, a férfiak rohanvást érkeztek a földekről, az asszonyok pedig a legszebb ruhájukba öltöztetve hozták a gyermekeiket. Az út mentén várakoztak, hogy éljenezzenek őfelségének, amikor elvonul előttük. Izgalom és büszkeség töltötte el őket, amiért a királynő az ő falujukat választotta, hogy átlovagoljon rajta, és nem a szinte teljesen ugyanolyan, egy mérfölddel arrébb fekvő települést, amivel a rómaiak távozása óta dühödt rivalizálást folytatnak.

Megbámulták őfelségét, ahogy mindannyiunkat is, és úgy tárgyaltak ki bennünket, mintha nem hallanánk őket, ami igazán kínos tud lenni. Az egyik asszony cöcögött, aztán kifejtette:

– Hát, az ottan igazán szép kisasszonyka a vörös bársonyköpönyegében, de az arcából ítélve komoly emésztési zavarai lehetnek. Olyan képet vág, mint aki benyakalt egy korsó ecetet.

Lady Jane Coningsby volt az egyetlen köztünk, aki köpönyeget viselt. Lady Sarah felvihogott ennek hallatán, ugyanis ki nem állhatja őt, bár igazán egyikünknél sem túlságosan népszerű.

Őfelsége nagyon kedvesen és elbűvölően bánik az alattvalóival, a népe szereti őt. Amikor észrevett egy inget viselő apróságot, ahogyan sikongatva integet a kis sapkájával, megrántotta a lova kantárszárát, mire a gróf gyanakvó arckifejezéssel megállította a menetet. Kétségkívül nagyon aranyos baba volt, ragyogó aranyhajjal meg hatalmas kék szemmel, és csak egy kis nyálcseppel a felső ajkán. Felbámult a királynőre, és teli torokból kacagott; szerintem őfelsége rengeteg csillogó, fényes ékszere váltotta ezt ki belőle.

A királynő lemosolygott rá meg az édesanyára, aki elpirult a büszkeségtől. A kislegény gügyögött, majd tapsikolni kezdett, bár úgy tűnt, mintha csak nemrégiben tanulta volna meg, miként kell ezt csinálni, mert időnként elvétette, és az orrát találta el, amin mindannyian elmosolyodtunk.

– Milyen gyönyörű, bátor csöppség – jegyezte meg őfelsége, továbbra is mosolyogva.

Az édesanya pukedlizett, és olyan magasra emelte a fiúcskát a királynőhöz, amennyire csak tudta.

– És felséged igaz alattvalója – húzta ki magát. – Imádkozom az Úrhoz, hogy ilyen szép kisfiúval áldja meg önt is.

Az urak közül néhányan levegő után kaptak ezt hallván, őfelségét ugyanis általában elfogja a szomorúság vagy a düh, ha gyermekáldásról beszélnek előtte. Talán azért, mert egyesek azt hangoztatják, harmincöt évesen hamarosan túlságosan idős lesz ahhoz, hogy saját gyermeke lehessen, és nem szereti, ha emlékeztetik rá. Ez alkalommal lehajolt a nyeregben, hogy megsimogassa a baba arcát. A fiúcska édesdeden felmosolygott rá, majd megragadta az őfelsége ruhaujjára varrt egyik gyöngyöt, ami a kezében maradt.

– Jaj, ne! Nézd csak, mit csináltál, te kis rosszcsont…! – dorgálta meg a babát az anyja.

– Legyen csak övé a gyöngy – vetette oda őfelsége kedvesen. – Tartsa meg emlékbe. Maga szerencsés egy asszony.

A nő pukedlizett, a királynő elindult, a gróf pedig kiadta az utasítást, hogy haladjunk tovább. Amikor az út elkanyarodott, visszatekintettem, és láttam, ahogyan az anyuka határozottan megakadályozza, hogy a baba a szájába vegye a gyöngyöt.

Mary Shelton, aki mellettem lovagolt, a saját lovásza mögött ülve a párnázott nyergében, abbahagyta a kötögetést (egy kabáton dolgozott a nővére egyik gyermekének), hogy megtekintse a látványt. Sokatmondó mosoly ült ki az arcára.

– Mi az? – kérdeztem.

– Őfelségét talán elfogta a búskomorság – jegyezte meg. – Szerinted megint a házasságon rágódik? Mindig rosszkedvű lesz, amikor azt csinálja.

Odapillantottam az előttünk haladó királynőre. Leicester grófja kicsit feléje hajolt, hogy hallja, amit őfelsége mond neki. A férfi általában mogorvának tűnik, és egyáltalán nem örvend népszerűségnek az udvarnál, azonban valahányszor csak a királynő közelében tartózkodik, egészen meglágyulnak az arcvonásai. Nehéz elképzelni, hogy az emberek olyan idősen, mint őfelsége meg a gróf, romantikázzanak, vagy szerelmesek legyenek. Ők azonban már régóta éreznek így egymás iránt, és én ezt meglehetősen korán észre is vettem, bár akkoriban még nem igazán értettem, tekintve, hogy csak kisgyermek voltam.

Mary elgondolkodva bámult rám.

– Grace, te bizonyára tudsz valamit őfelségének a gróf iránt táplált gyengéd érzelmeiről – jegyezte meg.

Bólintottam.

– De nagyon kicsi voltam még akkor, mindössze ötéves; éppen csak nem volt már tojáshéj a fenekemen. Emlékszem, mennyire boldognak láttam őfelségét. Édesanyám, akiről tudod, hogy egyike volt a férjezett udvarhölgyeknek, valamint őfelsége legjobb barátnője, nagyon örült ennek. Azonban aggódott is miatta. Ugyanis a gróf, aki akkoriban még nem Leicester grófjaként, hanem csak Robert Dudley-ként volt ismert, addigra már feleségül vette Amy Robstartot.

– Ó, igen – helyeselt Mary buzgón. – Aztán Amy meghalt, de hatalmas botrány kerekedett abból, hogy miként történt, nemde?

A többi udvarhölgy úgy tett, mintha nem érdekelné őket a téma, de észrevettem, hogy mindannyian megkérték a kísérőjüket, irányítsa egy kicsit közelebb a lovukat, hogy hallják, amit mondok, elvégre természetesen én vagyok közülünk az egyetlen, aki már akkor az udvarnál volt, amikor kirobbant a botrány.

Belefogtam elmesélni Marynek, amire emlékszem azokból az időkből, nyolc évvel ezelőttről, amikor először tűnt úgy, hogy a királynő és Robert Dudley egymásba szeretett. Édesanyám elmondta nekem, hogy őfelsége akkor barátkozott össze Dudley-val, amikor mindketten jóval fiatalabbak voltak, és a Towerben raboskodva senyvedtek. Erzsébet akkor még csak hercegnő volt, és a saját nővére, Mária (az akkori királynő) vetette a börtönbe.

Miután Erzsébet hercegnő trónra került, szakadatlanul együtt volt Dudley-val. Valahányszor csak lovagi tornán vett részt a férfi, a vállán viselte az őfelségétől kapott szerelmi zálogot (ami a kesztyűjét vagy a keszkenőjét jelentette), ez pedig rengeteg pletykának szolgált táptalajul. Az udvar összes többi nemesi családja forrt a dühtől, mert a Dudley-kat jöttmenteknek tekintették. Ráadásul Robert Dudley-nak a nagyapját és az apját is kivégezték hazaárulás miatt.

Őfelségét azonban mindez nem érdekelte. Ő szerelmes volt. Hitt benne, hogy ha türelmesen vár, akkor övé lesz a férfi, ugyanis Amy Robsartot ágyhoz kötötte a betegsége. Csupán idő kérdése volt, hogy Dudley mikor válik újra szabaddá, hogy ismét megházasodhasson.

– Aztán hír érkezett Amy Robsart haláláról – folytattam a mesélést. – Azt mondták, kitörte a nyakát, mert megbotlott, és leesett a lépcsőn.

– Megbotlott? – hitetlenkedett Mary. – Fekvőbeteg létére?

– Pontosan – bólintottam. – Túlságosan is furcsa véletlen. Az a hír járta, bizonyára elfogyott Dudley türelme, és meggyilkolta Amyt, hogy szabaddá váljon az út őfelsége kezéhez. Az ilyesfajta szóbeszédek természetesen azt jelentették, hogy a királynő kénytelen volt visszautasítani a közeledését, mert nem keveredhetett bele egy ilyen botrányba. A nemesek igencsak felháborodtak volna miatta. Még a trónját is elveszíthette volna.

Azt nem árultam el Marynek, mi mindenre emlékeztem még: például ahogyan édesanyám magához ölelte őfelségét, amikor az szívszaggatóan zokogva ezt suttogta:

– Ő soha nem tenne ilyen szörnyűséget! Soha! Az Úr segítsen nekünk, Margaret; nincs rá semmilyen mód, hogy bebizonyítsuk az ártatlanságát!

– Sajnos nincsen, felséged – értett vele egyet szomorúan az édesanyám.

Ekkor küldettek a dadámért, hogy vigyen el virágot szedni.

– Nem tudom, mit gondoljak – fordultam oda Maryhez. – Utána anyukám sosem beszélt erről. – És már nem él, ugyanis megmentette a királynő életét azzal, hogy véletlenül megitta a neki szánt mérgezett italt, így már soha meg sem kérdezhetem tőle. Bár gyanítom, hogy nem kedvelte Robert Dudley-t, és csak azért viselte el, mert őfelsége teljesen odavolt érte.

Elszomorít, valahányszor édesanyám szóba kerül, mert rettenetesen hiányzik. Bár tragikus halála óta őfelsége nagyon kedvesen bánik velem, és úgymond, egészen a szárnyai alá vett. Valójában ezért tartozhatok ilyen fiatal korom ellenére a hajadon udvarhölgyek közé.

Miközben Maryvel kitárgyaltuk mindezt, láttuk, ahogy Leicester grófja őfelségével együtt halad a menet élén. Meglehetősen jóképű és magas férfi, világítóan kék szemmel meg sötét hajjal; csodálatos egy lovas. Természetesen nagyon öreg már, egy évvel idősebb a királynőnél, és szerintem kezd kissé testesedni. Arrogáns és mogorva, kivéve, amikor őfelségéhez beszél; olyankor elbűvölő és türelmes, még akkor is, ha az éppen haragszik rá, és megcsapkodja a legyezőjével.

Kíváncsi lennék, vajon tényleg megölte a feleségét? Ha már akkoriban is őfelsége perszevantja lettem volna (kinek feladata üldözőbe venni és elkapni az udvarban tevékenykedő minden gonosztevőt), ahogyan most vagyok, talán fényt deríthettem volna az igazságra.

Nem beszélgethettünk tovább a témáról, mert megérkeztünk ebbe a kis faluba a szintén kicsi udvarházával, ahol most ezen sorokat írom. A ház ura még mindig mondja a királynőhöz intézett szónoklatát, de amikor abbahagyja majd, és őfelsége végzett az étellel, tovább fogunk indulni Kenilworthbe, és… Ó, pompás, azt hiszem a végéhez közeleg a beszéd!

Néhány perccel később

Ezer ördög és pokol! A beszéd tényleg véget ért egy kis időre, mire mindannyian megkönnyebbülten lélegeztünk fel, de aztán az úr pohárköszöntőt mondott őfelségére, és kezdte elölről. Hogyan képes ennyi mindent fejben tartani? De legalább volt az imént egy felettébb érdekes beszélgetésem Mary Sheltonnal.

– Őfelsége mesterkedik valamiben; készül valami a háttérben – súgta ide nekem halkan, teli szájjal. – Hallottál róla, hogy egy új udvarlójával találkozik Kenilworthben? Meghívott egy külföldi herceget, hogy legyen ott ő is ugyanakkor, mint mi. Fültanúja voltam, amikor megbeszélte Cecil titkár úrral a részleteket. Gondolom, Leicester grófja majd’ felrobban dühében, hogy szórakoztatnia kell a királynő egy újabb kérőjét is.

Odapillantottam, ahol a gróf őfelsége mellett térdelve egy tálca sonkát nyújtott át neki. Egyértelműen fáradtnak tűnt, és nem igazán repesett az örömtől.

– Ó, jó gróf uram – adta elő Mary elváltoztatott hangon, fejét felszegve. Fogalmam sincs, hogyan csinálja, de tökéletesen képes utánozni őfelségét. – Ez az átkozott napsütés, túlságosan meleg van miatta!

Ezután úgy vetette hátra a fejét, ahogyan a gróf szokta, és az orra alatt mormogta:

– Állok felséged szolgálatára. Csak várjon egy pillanatot, és már el is tüntetem a napot az égről, amiért zavarni merészeli önt.

Elnevettem magam.

– Ha őfelsége meghallja, hogy ezt csinálod, biztosan méregbe gurul – hívtam fel rá Mary figyelmét.

Ő erre csak megvonta a vállát, elmosolyodott, és betömött egy darab pitét a szájába.

Az Úrnak legyen hála, vendéglátónk befejezte a beszédjét, és őfelsége most mond neki köszönetet, ex tempore, azaz rögtönözve latinul, mely nyelven meglehetősen jól beszél. A férfi rémültnek tűnik. Nem hiszem, hogy egy szót is ért. Megérdemli, amiért ilyen hosszan adta elő magát.

Megint egy kicsivel később, az esti órákban, Leicester grófjának várában, Kenilworthben

Kenilworth olyan csodálatos! Senki sem képes olyan mulatságokat és időtöltést kiötölni, mint a gróf. Tudom, hogy sokan utálják, és megkérdőjelezik, mégis hogyan merészel a királynő barátja lenni, azonban ceremóniamesternek kétségkívül zseniális.

Jelenleg az ágyon ülök, amin Mary Sheltonnal fogok osztozni, és ezen sorokat körmölöm az új tollammal, amelynek nagyon kellemes a fogása, és simán suhan a lapokon; nincs úgy elkopva, mint a régi, így ezt a naplót eddig még nem tintapacáztam össze.

A szobák, melyeket a fiatalabb és az idősebb udvarhölgyek rendelkezésére bocsátottak, meglehetősen régimódiak, azonban a falakra a gróf csodálatos szőtteseket aggattatott; mindegyiket ezüst és arany fonálból szőtték, és bizonyára egy vagyonba kerültek. A királynő két helyiségéhez három szoba vezet, melyből kettő a hat idősebb udvarhölgyé, mi, fiatal hajadonok pedig mindannyian a harmadikon vagyunk kénytelenek osztozni. Az udvari hordárok három nagy ágyat is bezsúfoltak ide, amiket közösen fogunk használni. Olwen és Fran pedig, meg bárki más, aki a szolgálatunkra van, kénytelenek lesznek a földön aludni, bár ott sincs valami sok hely. Mindazonáltal mi legalább nem sátrakat kaptunk, mint ahogy néhányan az urak közül.

Most visszatérek ismét a Kenilworthbe való utazásunk leírásához. Némileg elfogott a rosszullét lovaglás közben, olyan sokat ettem ebédre. A szokásos módon haladtunk egészen addig, míg olyan ötmérföldnyire meg nem közelítettük a kastélyt.

A gróf akkor mélyen meghajolt a nyeregben, és bejelentette:

– Engedelmével, felséged, nekem most előre kell lovagolnom, hogy ellenőrizzem, minden készen áll-e a fogadására.

A királynő csókra nyújtotta neki a kezét, aztán a férfi elvágtatott az őt körülvevő embereivel, és el kell ismernem, hogy igencsak jóképűnek találtam.

Lassan haladtunk tovább, őfelsége pedig a menet végéről előrehívta a muzsikusokat. Amikor azok megérkeztek, kifulladva attól, hogy a tűző napon futottak a hangszereikkel, felkérte őket, hogy játsszanak aláfestő zenét a lovagláshoz, ami kifejezetten kellemes volt. Galliarde-okat és voltákat adtak elő, majd miután kifújták magukat, néhány olasz madrigált is elénekeltek nekünk.

Elénk tárult Kenilworth, és megpillantottuk a hegyen tornyosuló kastélyt, mögötte a napfényben csillogó tóval.

Ezután az út egy sarjerdőn vezetett keresztül, melynek fái már majdnem készen álltak az újbóli vágásra, így mindegyiknek dús lombozata volt. Hirtelen észrevettem, hogy a fákra szalagokat aggattak, és apró kis csomagokat kötöztek az ágaikra.

– Nézd csak, Mary! – szóltam oda neki, és oldalra hajoltam, hogy megragadjam az egyiket. Mr. Helston épp időben kapta el a ruhaderékomat, hogy le ne essek a nyeregből.

A kis csomagot egy darab színes anyagba tekerték, és egy cukrozott szilva került elő belőle. Egyszerűen imádom a cukrot, tényleg a legkiválóbb fűszer.

Mary gyorsan elrakta a kötését, és annyi édességet szedett le, amennyit csak tudott. És így tettünk mi, többiek is, kivéve Lady Jane-t, aki felszegte az orrát, és módfelett felsőbbségesnek tűnt.

– Most tényleg? – fintorgott. – Azt hinné az ember, még sosem láttatok édességet ezelőtt!

Ekkor valami másfajta muzsika jött az egyik sűrűbb liget felől; nagyon lágy, magas énekszó, valamint hárfák hallatszottak. Egyáltalán nem tűnt emberi eredetűnek.

A menet megállt, hogy néhányan az urak közül is szerezhessenek a fákra kötözött édességekből. Ekkor történt, hogy Lady Sarah, aki éppen egy zacskónyi bonbonért nyúlt, felsikkantott, majd elkuncogta magát.

Megláttam, hogy miért. Fél tucat faunnak öltözött, meztelen mellkasú férfi, aranyozott kis szarvakkal a fejükön, farokkal ellátott prémes nadrágban futott ki az erdőből. Egyiküknél dob volt; elkezdtek ide-oda szlalomozni a lovak között, miközben táncoltak, és azt dalolták, hogy megérkezett a májuskirálynő az egész kíséretével együtt.

Őfelsége egy határozott mozdulattal megakadályozta a lovát abban, hogy oldalra tántorodjon, majd nevetve ült a nyergében, a dob ritmusára tapsolva.

Aztán véget ért a tánc, és a faunok meghajoltak. Ezt követően a legjóképűbb közülük odalépett a királynő szürke lovához egy ezüsttálcával, rajta egy nagy fürt szőlővel meg borral aranyserlegben, melyeket odakínált neki.

Őfelsége belekortyolt a borba, és kegyesen evett néhány szemet a gyümölcsből.

– Milyen édes a szőlő! – kiáltott fel.

Egy másik faun felmászott az egyik fára, és előadott egy meglehetősen jól rímelő beszédet, melyben üdvözölte a királynőt és kíséretét Árkádia erdejében.

Emlékszem, hogy amikor még nagyon kicsi voltam, és édesanyám elvitt ilyen rendezvényekre, azt hittem, hogy mindez valódi. Rémülten sikítoztam az óriások láttán, és a lélegzetem is elállt a tündérnéptől, amivel mindig mosolyt csaltam őfelsége arcára. Édesanyám kénytelen volt többször elmagyarázni, hogy mindez csak színjáték, azonban egészen addig nem hittem neki, míg el nem vitt, hogy megismerkedjek az udvari akrobatákkal meg a gólyalábakon járó mutatványosokkal, és nézhessem, ahogyan magukra öltik a jelmezeiket. Akkor találkoztam először akrobatabarátommal, Masou-val.