Annie Ernaux

Évek

Fordította: Lőrinszky Ildikó

– részlet –

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Annie Ernaux: Les années
Éditions Gallimard, Paris, 2008
Cet ouvrage a bénéficié du soutien des Programmes
d’aide à la publication (P.A.P.) de l’Institut français.

Ez a mű a Francia Intézet Könyvtámogatási
Programjainak (P.A.P.) keretében jelent meg.

© Éditions Gallimard, Paris, 2008
Hungarian translation © Lőrinszky Ildikó, 2021

Nincs egyebünk, mint a történelmünk, és az nem a miénk.

José Ortega y Gasset

– Igen. Elfelejtenek bennünket. Ez a sorsunk – semmit sem tehetünk ellene. Azt, ami nekünk komolynak, jelentősnek, nagyon fontosnak tetszett, idővel elfelejtik, vagy jelentéktelennek látják. […] És az is lehet, hogy majd a mi életünket, melyben olyan jól megvagyunk, később különösnek, kényelmetlennek, értelmetlennek, nem eléggé tisztának, sőt talán bűnösnek is ítélik.

Anton Pavlovics Csehov1

Eltűnik majd az összes kép.

a guggoló asszony, aki fényes nappal vizelt egy bisztróként szolgáló barakk mögött, a romok mellett, Yvetot-ban, a háború után, felállt, felhajtotta a szoknyáját, visszahúzta a bugyiját, és visszament a bisztróba

Alida Valli könnyáztatta arca, amikor Georges Wilsonnal táncol az Ilyen hosszú távollét című filmben

a férfi a padovai utcán, 1990 nyarán, vállához kötözött kézzel, ami rögtön a thalidomidot juttatta az ember eszébe, amelyet harminc évvel azelőtt írtak fel a várandós nőknek, és persze azonnal beugrott a későbbi vicc is: egy kismama babakelengyét köt, és közben folyton bekap egy thalidomidot, egy sor, egy tabletta. Barátnője rémülten figyelmezteti, te nem tudod, hogy így kar nélküli gyereket szülhetsz, mire a nő azt feleli, tudom, de nem tudok ujjat kötni

Claude Piéplu a Les Charlots együttes egyik filmjében, egy idegenlégiós ezred élén, egyik kezében zászlóval, másikkal egy kecskét húzva maga után

az Alzheimer-kórban szenvedő arisztokratikus hölgy, aki ugyanolyan virágmintás ruhát viselt, mint a nyugdíjasotthon többi lakója, de ő kék sállal a nyakában olyan fenséges testtartással sétált szüntelenül fel-alá a folyosókon, mint Guermantes hercegnő a boulogne-i erdőben, és Céleste Albaret-ra emlékeztetett, aki egyszer szerepelt Bernard Pivot esti műsorában

a szabadtéri színpadon a nő, akit a férfiak bezártak egy dobozba, amelybe minden oldalról ezüstkardokat szúrtak – de ő élve mászott elő, mert az Egy nő mártíromsága című bűvészmutatványról volt szó

a palermói kapucinus kolostor falán a rongyos csipkében fityegő múmiák

Simone Signoret arca a Thérèse Raquin című mozifilm plakátján

a talapzaton forgó cipő egy André márkaboltban a roueni rue du Gros-Horloge-ban, a körbe-körbefutó mondattal: „Babybotte cipőben a baba ügyesen tipeg és szépen fejlődik”

a római Termini pályaudvaron az ismeretlen férfi, aki az első osztályú fülkében félig lehúzta a rolót, hogy csak deréktól lefelé lássák, és oldalra fordulva maszturbált, a szemközti vágányon álló vonat ablakrácsára könyöklő lányoknak címezve a produkciót

a Paic mosogatószer mozireklámjában látható pasas, aki mosogatás helyett hetykén összetörte a piszkos tányérokat, mire megszólalt egy szigorú narrátorhang: „Nem ez a megoldás!”, a pasas pedig kétségbeesetten a nézők felé fordult: „Hanem mi?”

a vasúti sín mellett fekvő strand Arenys de Marban, a szállóvendég, aki Zappy Maxra hasonlított

az újszülött, akit a caudérani Pasteur-klinika szülőszobájában meglóbáltak a levegőben, mint egy megnyúzott nyulat, aztán fél órával később babaruhába bújtatva aludt az oldalán fekve a kiságyban, egyik keze kilógott a válláig felhúzott takaró alól

Philippe Lemaire energikus profilja, a színészé, aki egy darabig Juliette Gréco férje volt

a Picorette tévéreklámban az apa, aki újságja mögé bújva titokban megpróbálja utánozni a kislányát, de nem tudja szájával elkapni a levegőbe feldobott csokoládés szójagolyót

egy ház, vadszőlővel befuttatott lugassal, a hatvanas években szálloda volt Velencében, a Fondamenta delle Zattere 90/A szám alatt

a nyolcvanas évek közepén a párizsi palais de Tokyo egyik termének falán látott több száz kővé dermedt arc, hatósági felvételek a táborokba indított emberekről

a lillebonne-i ház mögött az udvaron a folyó fölé helyezett vécék, a vízben sodródó, papírral összeragadt ürülék

az első évek összes alkonyi képe, egy nyári vasárnap fénytócsáival, felderengő álmokkal, amelyekben a halott szülők feltámadnak, vagy ismeretlen utakon gyalogolunk

Scarlett O’Haráé, ahogy a lépcsőn lefelé vonszolja a jenki katonát, akivel nem sokkal azelőtt végzett – aztán szalad az atlantai utcákon, hogy orvost hívjon a mindenórás Melanie-hoz

a férje mellett fekvő Molly Bloomé, akinek eszébe jut, mikor csókolta meg először egy fiú, és azt mondja, igen igen igen

Elizabeth Drummondé, akit a szüleivel együtt öltek meg egy lursi úton 1952-ben

igazi vagy képzeletbeli képek, amelyek álmunkba is követnek minket

egyszeri és megismételhetetlen fényben úszó pillanatképek

Egy csapásra eltűnik majd mind, mint az a sok millió kép, amely a fél évszázaddal ezelőtt meghalt nagyszülők fejében volt, és a szülőkében, akik szintén halottak már. Képek, amelyeken kislányként szerepeltünk olyan emberek között, akik nem is éltek már, amikor mi megszülettünk, ahogy a mi emlékezetünkben kiskorú gyermekeink ott vannak a szüleink és az iskolatársaink mellett. És egy nap gyermekeink emlékezetében ott leszünk az unokák és olyan emberek között, akik még meg sem születtek. Az emlékezet olyan, mint a szexuális vágy, szakadatlanul dolgozik. A holtakat az élőkkel, a valódi embereket kitalált személyekkel, az álmot a történelemmel rokonítja.

Hirtelen megsemmisül több ezer szó, amelyek a dolgok, emberi arcok, cselekedetek és érzelmek megnevezésére szolgáltak, elrendezték a világot, megdobogtatták a szíveket és benedvesítették a nemi szerveket.

a szlogenek, az utcák és a vécék falait borító graffitik, a versek és a malac viccek, a címek

anamnézis, epigon, noéma, teoretikus, kifejezések, amelyeket beírtunk egy jegyzetfüzetbe a definíciójukkal együtt, hogy ne kelljen minden egyes alkalommal a szótárért nyúlnunk

fordulatok, amelyeket mások olyan természetesen használtak, mi meg nehezen hittük el, hogy erre valaha is képesek leszünk, kétség nem férhet hozzá, hogy, a tények azt mutatják, hogy

a rettenetes mondatok, amelyeket el kellett volna felejteni, de éppen azért vésődtek be olyan makacsul az emlékezetünkbe, mert el akartuk temetni őket, olyan vagy, mint egy kivénhedt kurva

férfiak mondatai éjszaka az ágyban, Azt teszel velem, amit akarsz, a játékszered vagyok

létezni annyi, mint szomjúság nélkül kiinni önmagunkat2

ön mit csinált 2001. szeptember 11-én?

in illo tempore vasárnaponként a misén

vén csirkefogó, ricsajozni, ez már döfi!, de málé vagy! véletlenül újra megütik a fülünket a használatból kikopott kifejezések, és hirtelen olyan értékesnek tűnnek, mint az elvesztett és újra megtalált tárgyak, azon gondolkodunk, hogyhogy nem tűntek el végleg

szavak, amelyek kitörölhetetlen jelmondatként kötődnek egy-egy emberhez – a 14-es főút egy adott pontjához, mert egy utas éppen akkor mondta ki őket, amikor itt mentünk el autóval, és valahányszor elhaladunk erre, hirtelen az arcunkba szökkennek, mint a föld alól előtörő vízsugarak Nagy Péter cár nyári palotájának titkos szökőkútjaiból

nyelvtani példák, idézetek, sértések, dalok, kamaszkori jegyzetfüzetekbe bemásolt mondatok

a dicsőség olyan a nőnek, mint a boldogság ragyogó gyásza3

emlékezetünk legjobb része rajtunk kívül van, egy esőhozó fuvallatban4

az apáca netovábbja: szűzi élet után szent várakozástól terhesen meghalni

Ez a nőcske ledér, telt, egyszer elém letérdelt…

mon histoire c’est l’histoire d’un amour5

(én vagyok a legjobb, ki merészelné azt mondani, hogy nem én vagyok a legjobb, egyre forróbb a helyzet, mint Korzikán, székhelye Ajaccio, kicsire nem adunk, mondta Kis Pipin, megmenekültem!, mondta Jónás a cethal gyomrából kibújva, a cethal nem hall, ezek az ezerszer hallott, bosszantóan lapos szójátékok, amelyek már régóta nem voltak se meglepőek, se mulatságosak, és csak arra szolgáltak, hogy fenntartsák azt a családi cinkosságot, amely aztán a pár szétválásával semmivé foszlott, de néha újra elsütötték őket, rosszkor és rossz helyen, az egykori törzsközösségtől távol – sok évvel a szakítás után lényegében ennyi maradt a régi kapcsolatból)

szavak, amelyekről csodálkozva állapítjuk meg, hogy korábban is léteztek, nagyfejű (Flaubert levele Louise Colet-nak), hunyni (George Sand levele ugyanannak)

a latin, az angol, a hat hónapos orosztanulás egy szovjet fiú kedvéért, amiből csak annyi maradt, hogy do szvidanyija, ja tyebja ljublju haraso

mi a válások leggyakoribb oka? A házasság

a rettenetesen elcsépelt metaforák, amelyeket mások meglepő módon még mindig mertek használni, a hab a tortán

ó, Anya, akit az édenkerten kívül hantoltak el6

idejétmúlt kifejezések – a felesleges erőfeszítésre eleinte az a mondás járta, hogy a bicikli mellett pedálozni, utána az, hogy savanyú káposztában pedálozni, aztán grízben, aztán mindegyik eltűnt

a férfiaktól hallott, visszataszító kifejezések, elsül, recskázik

tanulmányaink során elsajátított szavak, amelyek azt az érzést keltették bennünk, hogy végre értjük a bonyolult világot. Aztán amint letettük a vizsgát, hamarabb kitörlődtek a fejünkből, mint ahogy bekerültek

a nagyszülők, szülők unos-untalan ismételgetett, idegesítő mondatai, melyek haláluk után elevenebben maradtak meg bennünk, mint az arcuk, nem a te inged, ne vedd magadra

régi, rövid életű terméknevek, amelyeket nagyobb örömmel idéztünk fel, mint egy-egy ismert márkát, a Dulsol sampon, a Cardon csokoládé, a Nadi kávé olyan volt, mint egy bensőséges, másokkal megoszthatatlan emlék

Szállnak a darvak

Ifjúkorom Marianne-ja

Madame Soleil7 még köztünk van

a világ nem hisz semmilyen transzcendentális igazságban8

Minden eltűnik majd egyetlen másodperc alatt. Megsemmisül a bölcsőtől a halálos ágyig gyűjtögetett szótár. Csend lesz, amit egyetlen szóval sem lehet majd megnevezni. Semmi sem hagyja el a nyitott szájat. Nem lesz sem én, sem magam. A nyelv továbbra is szavakba fogja önteni a világot. Az ünnepi asztal körül zajló beszélgetésekben már csak egy keresztnév marad belőlünk, vonásaink fokozatosan elhalványulnak, aztán beleolvadunk egy távoli nemzedék arctalan tömegébe.

Ovális alakú szépia fénykép aranyszegélyes kartonlapra ragasztva, áttetsző, vaknyomásos védőborító alatt. A képaláírás: Photo-Moderne, Ridel, Lillebonne (S.Inf.re). Tel. 80. Kövér kisbaba duzzogó arckifejezéssel, lefelé biggyedő szájjal, barna haja csigába tekeredik a feje búbján, félmeztelenül ül egy faragott asztal közepére helyezett párnán. A felhős háttér, az asztalon heverő virágfüzér, a derékvonalban felgyűrt, hímzett blúz – a baba keze elfedi a nemi szervét –, a vállról a dundi karra lecsúszó pánt jelzi, hogy a fényképész festményekre emlékeztető Ámor- vagy angyalfigurát akart ábrázolni. Minden bizonnyal az összes családtag kapott egy másolatot a képből, és rögtön megpróbálták kitalálni, kire hasonlít a gyerek. Ebből a családi archívum részét képező darabból – mely valószínűleg 1941-ből származik – semmi mást nem lehet kiolvasni, mint a világrajövetel kispolgári körökben szokásos rituális megjelenítését.

Egy másik képen, ugyanattól a fényképésztől – de szerényebb, aranyszegély nélküli kartonlapra ragasztva –, amelyet valószínűleg ugyanazoknak a családtagoknak szántak, egy körülbelül négyéves kislányt lehet látni, komoly, már-már szomorú tekintete némileg ellentétben áll kedves, pufók arcával, amelyet középen elválasztott rövid haj szegélyez, repdeső pillangókra emlékeztető szalagokkal ékesített csatokkal hátrafogva. Bal keze a korábbi képről ismerős, XVI. Lajos stílusú faragott asztalon nyugszik, amely itt teljes egészében látható. Szorosan testhez simuló blúzt visel, kantáros szoknyája elöl felugrik kidudorodó hasa miatt, amely talán angolkórra utal (1944 körül készült a kép).

Két másik kis alakú, csipkézett szélű fénykép, amelyek valószínűleg ugyanebben az évben készültek, ugyanezt a kislányt ábrázolja fodros, puffos ujjú ruhában, de ezeken törékenyebbnek látszik. Az egyiken pajkosan odabújik egy széles csíkos ruhát viselő, haját vaskos kontyba csavaró, tagbaszakadt asszonyhoz. A másik képen bal kezét felemeli, jobb kezét egy magas férfi fogja, aki hanyag testtartással áll mellette világos zakóban és bőségráncos nadrágban. A két fénykép ugyanaznap készült egy kövezett udvaron, a háttérben alacsony fal, tetején virágládával. A magasban ruhaszárító kötél, egy ott felejtett csipesszel.

A háború utáni ünnepnapokon, a végtelenül hosszúra nyúló étkezések alatt a semmiből előbújva formát öltött a már megkezdődött idő, az, amelyet olykor mintha kimerevítettek volna a szülők, akik ilyenkor semmibe vesző tekintettel elfelejtettek válaszolni nekünk, az az idő, amelyben mi még nem voltunk, amelyben soha nem leszünk, a korábbi idő. A vendégek sokszólamú kórusként elevenítették fel a nagy közösségi események történetét, amelybe így akarva-akaratlan mi is belekerültünk.

Újra meg újra felidézték a zord ’42-es telet, az éhezést és a marharépát, az élelmiszer- és dohányjegyeket, a bombatámadásokat

a háborút előrejelző északi fényt

az összeomláskor az utakat ellepő kerékpárokat és szekereket, a kifosztott üzleteket

a szerencsétlen embereket, akik házuk romjai között kutattak a fényképeik és a pénzük után

a németek érkezését – mindegyikük pontosan megmondta, hol, melyik városban –, a mindig feddhetetlen angolokat, a fesztelen amerikaiakat, a kollaboránsokat, az ellenállásban részt vevő szomszédot, X lányát, akinek a felszabaduláskor leborotválták a haját

a lebombázott Le Havre-ot, amely a földdel vált egyenlővé, a feketepiacot

a propagandát

a menekülő fritzeket, akik Caudebecnél agyonhajszolt lovak hátán keltek át a Szajnán

a parasztasszonyt, aki hatalmasat szellent egy vonatfülkében, ahol németek is vannak, és fennhangon kijelenti: „ha nem mondhatjuk ki, legalább szagolják”

Mivel mindenki osztozott az éhségben és a félelemben, minden mondatban szerepelt a „mi” vagy „az ember”.

Pétaint emlegetve megvonták a vállukat, túlságosan öreg és szenilis volt már, amikor jobb híján hozzá fordultak. Utánozták a levegőben megforduló V–2 ballisztikus rakéták pályáját és hangját, mutatták, hogyan kötötte gúzsba testüket a rémület, és hogy fenntartsák a hallgatóság figyelmét, felidézték a legdrámaibb pillanatok vívódásait, most mihez kezdjek.

Ezt a halottakkal és erőszakkal, rombolással teli elbeszélést olyan lendülettel adták elő, amelyet időről időre megfékezett egy érces hangon megszólaló ünnepélyes kijelentés, „ez soha többé nem történhet meg újra”, aztán csend következett, mintha egy titokzatos hatalomhoz intéztek volna figyelmeztetést, iménti lelkesedésük miatt szégyenkezve.

De csak arról beszéltek, amit láttak, amit fel lehetett eleveníteni evés-ivás közben. Nem volt bennük sem elég tehetség, sem elég meggyőződés ahhoz, hogy arról beszéljenek, amit tudtak, de nem láttak a saját szemükkel. Tehát nem volt szó sem az auschwitzi vagonokba beszálló zsidó gyerekekről, sem az éhen halt foglyokról, akiknek a tetemét reggelenként összegyűjtötték a varsói gettóban, sem a hirosimai tízezer fokról. Ekkoriban rögzült bennünk az a benyomás, amelyet később a történelemórák és dokumentumfilmek sem oszlattak el: hogy a krematóriumok és az atombomba nem ugyanahhoz a korszakhoz tartoztak, mint a feketepiacon vásárolt vaj, a bombariadók és az óvóhelyként használt pince.

Összehasonlításképpen felidézték az előző háborút, a vérben és dicsőségben megnyert ’14-est, amelyet a férfiak háborújaként emlegettek, az asztalnál ülő nők tiszteletteljes hallgatásától övezve. Meséltek a Chemin des Dames-ról és Verdunről, a gázmérgezést szenvedett katonákról, az 1918. november 11-én megszólaló harangokról. Falvak nevét sorolták, ahová egyetlenegy fiúgyerek sem tért vissza a frontról. A sáros lövészárkokban fekvő katonákat szembeállították azokkal, akik 1940-ben fogságba estek, öt éven át biztonságos, meleg helyen voltak, és még bombák sem hullottak a fejükre. Megvitatták, kinek jutott ki több a hősiességből és a tragédiából.

Visszanyúltak azokig az időkig, amikor ők még meg sem születtek, felidézték a krími háborút, az 1870-es porosz–francia háborút, amikor a párizsiak patkányt ettek.

A felidézett múlt kizárólag háborúkról és éhezésről szólt.

Végül elénekelték az Ah le petit vin blanc és a Fleur de Paris című dalt, fülsiketítő kórusban üvöltve a refrént: bleu-blanc-rouge sont les couleurs de la patrie (kék-fehér-piros a haza színei). Jóllakottan nyújtózkodtak és nevettek, na, ez se lesz a fritzeké.

A gyerekek nem figyeltek, szélsebesen felálltak az asztaltól, mihelyt engedélyt kaptak rá, és az ünnepnapokra jellemző általános jóindulatot kihasználva tiltott játékokba kezdtek, az ágyak tetején ugrándoztak, fejjel lefelé lógtak a hintán. De mindent megjegyeztek. A legendás időhöz képest, amelynek epizódjait – Összeomlás, Menekülés, Megszállás, Partraszállás, Győzelem – még jó ideig nem tudják sorrendbe tenni, szürkének és jellegtelennek érezték azt, amelyikben ők növekedtek. Sajnálták, hogy még nem vagy csak alig voltak a világon, amikor az emberek kénytelenek voltak tömegesen útnak eredni, és szalmán aludni, mint a cigányok. Sokáig sajnálták, hogy nem élhették át ezt az időszakot. A többiek emlékezete titkos nosztalgiát keltett bennük az iránt a korszak iránt, amelyről épphogy csak lemaradtak, és reményt, hogy egy nap ők is átélhetnek valami hasonlót.

A háborús tüzek fényes eposzából csak néma, szürke nyomok maradtak: a sziklaszirtek lábánál megbújó erődítmények és a városokat mindenfelé elborító kőhalmok. Az omladékból rozsdás tárgyak, elferdült vas ágykeretek bukkantak elő. A kereskedők ideiglenes barakkokban rendezkedtek be romhalmazzá vált boltjuk mellett. A kisfiúk játékszernek hitték az aknaszedők által ottfelejtett gránátokat, amelyek felrobbantak az ölükben. Az újságok figyelmeztettek: Senki ne nyúljon a lőszerekhez! Az orvosok kivették a torokfájós gyerekek manduláját, akik üvöltve tértek magukhoz az éteres altatásból, aztán forró tejet itattak velük. Elmosódott plakátokon De Gaulle tábornokot lehetett látni félprofilból, fején katonasapkával, messzeségbe révedő tekintettel. Vasárnap délutánonként Ki nevet a végén?-t és mistigrit játszottak.

A felszabadulást követő féktelen lelkesedés alábbhagyott. Az embereknek akkoriban csak a szórakozás járt a fejében, és azonnal meg akarták kapni, amire vágytak. Tömegesen rohamoztak meg mindent, amihez a háború óta először lehetett hozzájutni, banánt, lottószelvényt, tűzijátékot. A lakónegyed egész háznépe – a lányai által támogatott nagymamától a babakocsiban tolt csecsemőig – özönlött a vásári mulatságra, a fáklyás menetre, a Bouglione cirkuszba, ahol majdnem agyontaposták őket a nagy lökdösődésben. Imádkozó, éneklő tömeggé olvadva vonultak a boulogne-i Miasszonyunk-szobor fogadására, és másnap több kilométert gyalogolva kísérték vissza az ereklyét a katedrálisba. Bármilyen világi vagy vallási rendezvényt kihasználtak, hogy együtt legyenek kint a szabadban, mintha továbbra is közösségben akartak volna élni. Vasárnap esténként a tengerpartról visszatérő buszokon magas, rövidnadrágos fiatalok torkuk szakadtából énekeltek a tetőre szerelt csomagtartóba kapaszkodva. A kutyák szabadon sétáltak, és az utca kellős közepén párzottak.

Lassanként ebből a korszakból is a boldog idők emléke lett, amit nosztalgiával idéztek fel, ha a rádióban felcsendült a Je me souviens des beaux dimanches… Mais oui c’est loin c’est loin tout ça. A gyerekek ezúttal azt sajnálták, hogy túl kicsik voltak a felszabaduláskor, és nem tudták igazán átélni.

De közben szép csendesen nőttünk-növögettünk, „örültünk az életnek, mely jót s rosszat egyaránt hoz”, és közben ott zsongtak fülünkben az intelmek, hogy ne nyúljunk ismeretlen tárgyakhoz, a folytonos panaszkodás, amiért jegyre adják az olajat és a cukrot meg a nehezen emészthető kukoricás kenyeret, a rossz minőségű kokszot, Vajon lesz csokoládé és lekvár karácsonykor? Aztán jött az iskola, palatáblával és töltőceruzával felszerelkezve vágtunk át az újjáépítésre váró, romoktól megtisztított, elegyengetett területeken. Fogócskáztunk, Kinél van az aranygyűrű?-t játszottunk, körtáncot jártunk, és közben azt énekeltük, Bonjour Guillaume, as-tu bien déjeuné, labdáztunk a Petite bohémienne toi qui voyages partout dallamára, egymás karjába kapaszkodva öles léptekkel körbejártuk az iskolaudvart, és azt skandáltuk: ki jön bújócskázni. Rühösek, tetvesek lettünk, fuldokoltunk a rovarirtóval átitatott törölköző alatt. Felsorakoztunk, és kabátunkat, vastag sálunkat magunkon tartva egymás után kapaszkodtunk fel a tüdőszűrésre berendezett röntgenkocsira. Az első orvosi vizsgálat alkalmával zavartan nevetgéltünk, szégyelltük, hogy egy szál bugyiban kell ácsorognunk a hideg teremben, amelyet nem melegített fel az ápolónő mellett levő asztalra helyezett tálban kékes lánggal égő etil-alkohol. Hamarosan elérkezik az első Ifjúság ünnepe, a tömeg éljenzésétől kísérve tiszta fehérbe öltözve vonulunk végig az utcákon a lóversenypályáig, ahol az ég és a nedves fű között, a hangosbemondókból üvöltő zenére bemutatjuk a „csapatgyakorlatot”, miközben magasztosság és magány érzése kavarog bennünk.

A hivatalos beszédek szerint mi voltunk a jövő.

Az ünnepi ebédek hangos, sokszólamú kórusában, a viták és a halálos összeveszés előtt, a háborús emlékek közé keveredő foszlányokban eljutott hozzánk egy másik nagy elbeszélés is: az eredeté.

Férfiak és nők bukkantak elő, akiket időnként csak rokonokként, mint „apát”, „nagyapát”, „dédnagymamát” emlegettek, egyetlen jellemvonásra, mulatságos vagy szomorú anekdotára szorítkozva, felidézve, hogy spanyolnátha, embólia vagy lórúgás vitte-e őket a sírba – gyerekek kerültek szóba, akik nem érték meg a mi korunkat, egy sereg ember, akit soha nem fogunk megismerni. Lassanként kirajzolódott előttünk a rokoni szálak bonyolult szövevénye, de évekbe telt, míg végre világos különbséget tudtunk tenni a „két oldal” között, elválasztva a vérségi alapon hozzánk tartozókat azoktól, akikhez „semmi közünk”.

Családi elbeszélés és társadalmi elbeszélés egy és ugyanaz. A vendégek hangja behatárolta a fiatalkor tereit: a vidéket és a tanyákat, ahol a férfiak emberemlékezet óta kereskedősegédek, a lányok meg cselédek voltak, a gyárat, ahol valamennyien megismerkedtek, összejártak és összeházasodtak egymással, a kiskereskedéseket, amelyeket a legbecsvágyóbbaknak sikerült megnyitniuk. Ezekben a történetekben a személyes események a születésre, a házasságra és a gyászra korlátozódtak, utazás csak akkor szerepelt bennük, ha az ezredet egy távoli helyőrségi városba vezényelték, az emberek életét mindenestül kitöltötte a kemény, testet-lelket felőrlő munka, és szüntelenül ott lebegett felettük az alkohol fenyegető réme. Az iskola mitikus ködbe vesző, rövid aranykor volt, szigorú istenével, a vasvonalzójával körmösöket osztogató Tanítóval.

A hangok a háború és a megszorítások előtti korszakokra, az ősidők homályába visszanyúló szegénység és nélkülözés örökségét adták át, a „hajdan” örömeivel és bánataival, szokásaival és ismereteivel:

döngölt földpadlós házban lakni

kalucsnit hordani

rongybabával játszani

fahamuban tisztítani a fehérneműt

féregűzés céljából a gyerekek ingéhez köldöktájon fokhagymagerezdekkel megtöltött szövetzacskót erősíteni

engedelmeskedni a szülőknek és nyakleveseket kapni, mi lett volna, ha még feleselek is

Számba vették, amiről akkoriban nem tudtak, ami ismeretlen és elképzelhetetlen volt:

vörös húst, narancsot enni

társadalombiztosításban, családi pótlékban részesülni, hatvanöt évesen nyugdíjba menni

vakációra utazni

Felidézték, ami büszkeséggel töltötte el őket:

a ’36-os sztrájkok, a Népfront, azelőtt a munkás nem számított

Mi, az aprónép, akik a desszertre visszaültünk az asztalhoz, ott maradtunk, hogy hallgassuk a felnőtteket, akik az étkezések végére jellemző oldott hangulatban, a gyerekfülekről megfeledkezve sikamlós történeteket meséltek egymásnak, szüleink fiatalkorát idéző dalokat énekeltek Párizsról, patakba esett lányokról, könnyűvérű nőkről és éjjeli csavargókról, a Le Grand Rouquin-t, a L’Hirondelle du faubourg-t, a Du gris que l’on prend dans ses doigts et qu’on roule-t, szánalommal és szenvedéllyel teli románcokat, amelyeket az énekesnő lehunyt szemmel, egész testével átélve adott elő, a hallgatóság pedig a szalvétája csücskével törölgette a szemébe gyűlt könnyeket. Amikor ránk került a sor, mi is megríkathattuk az asztaltársaságot az Étoile des neiges című dallal.

Kézről kézre jártak a megsárgult fényképek, hátlapjukon kávé és olvadt zsír keverékével meghatározhatatlan színű foltot hagyott mindazoknak az ujja, akik korábbi ünnepi étkezések alkalmával kézbe vették őket. Nem ismertük fel sem a szüleinket, sem bárki mást a merev és mosolytalan ifjú párokban, a fal mellett elhelyezett lépcsőzetes emelvényen felsorakozó násznép tagjai között. A párnán félmeztelenül fekvő, meghatározhatatlan nemű babában sem magunkat láttuk, hanem egy idegen teremtményt, aki egy néma, elérhetetlen időhöz tartozott.

A háború végén, az ünnepi asztal mellett töltött hosszú-hosszú órák alatt, a nevetések és kiabálások közepette, ráérünk még meghalni!, mások emlékezete révén helyünk lett a világban… … …

Jegyzetek

Az Évek egyszerre az emlékezés és a felejtés könyve. A szövegben szereplő nevek, címek, események egy része a mai francia fiataloknak sem mond sokat. Kisenciklopédia terjedelmű apparátus kellene ahhoz, hogy az összes történelmi, politikai utalást megjegyzeteljük, így az alábbiakban csak a leglényegesebb adatokat soroljuk fel. Az idézetek forrásán és a fordítók nevén kívül azokhoz a szöveghelyekhez fűztünk magyarázatot, amelyeknek franciatudás nélkül nehéz utánanézni.

(A fordító és a szerkesztő)

1 Idézet a Három nővér című drámából, Kosztolányi Dezső fordítása.

2 Idézet Jean-Paul Sartre Les chemins de la liberté című háromkötetes regényének első részéből (L’âge de raison, 1945).

3 Idézet Madame de Staël De l’Allemagne (1810) című művéből, amelyből csak részletek jelentek meg magyarul.

4 Idézet Marcel Proust Az eltűnt idő nyomában, II. Bimbózó lányok árnyékában című művéből, Gyergyai Albert fordítása.

5 Dalida 1958-as dala.

6 Idézet Charles Péguy Ève című verséből (1913).

7 Germaine Lucie Soleil (1913–1996) francia asztrológus, 1988 és 1994 között rendszeresen szerepelt a francia televízióban.

8 Idézet Charles Bernard Renouvier (1815–1903) francia filozófustól.

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Orzóy Ágnes
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Árvai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4144 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence