Magyary Ágnes

Testodüsszeia

(esszé a betegségről)
– részlet –

A mű megírása idején, 2024-ben a szerző a Nemzeti Kulturális Alap alkotói ösztöndíjában részesült.

© Magyary Ágnes, 2025

Nyakig a testben

„…menteni vágyva saját lelkét…”

(Homérosz)‍¹

Tízéves lehettem, amikor a kolozsvári nagymamám megjegyezte édesanyámnak, hogy furcsán járok. Édesanyám akkor úgy vélte, hogy nem. Aztán hamar kiderült, hogy nagymamámnak volt igaza. Annyit még a nyolcvanas évek Kolozsvárján is meg tudtak állapítani: izombetegség. Ha izom, akkor az bizony a test. Semmi köze sincs az emelkedett lélekhez. Pedig mennyire elegánsabb neurózistól szenvedni?! Arról nem is beszélve, hány világirodalmi sikert alapoztak idegbetegségre. Bár akkor még nem sejtettem, hogy író akarok lenni.

Susan Sontag szerint azok a betegségek, amelyek a lélekhez köthetők, fényes karriert futnak be a világirodalomban és az emberi gondolatokban. Ilyen emelkedett testrész a tüdő, ezáltal lesz a tébécé amolyan kifinomult nyavalya, elég csak A varázshegyre gondolnunk, amely műben nagyon gazdag és nagyon unalmas emberek gyógyíttatják svájci luxusszanatóriumban a szofisztikált tüdőbajukat nyolcszáz oldalon keresztül.

Ezzel szemben azok a betegségek, amelyek a testnek azon részeit támadják, amelyekről terített asztal mellett nem nagyon illik beszélni, sokkal szerényebb irodalmi karriert mondhatnak magukénak. Érthető módon, mert ami kínos, az kínos. Ilyen a rák, mondja Susan Sontag. Ez ugyanis szégyellendő.

A test takargatni való, nemhiába volt az első dolga az Édenből kiűzött emberpárnak elfedni szemérmét. Kiesni Isten kegyéből és kegyelméből annyit tesz, számunkra is zavarba ejtővé válik saját testünk. Így lett a testből gond és baj. Sokszor nem lehet mit kezdeni vele.

Az izom viszont nem olyan része a testnek, ami miatt úri társaságban feszengeni kellene. Gondoljunk csak bele korunk testkultuszába. Ma az izmos test a szép. Kigyúrt férfiak jelenítik meg korunk szépségideálját, de még a hollywoodi színésznőknek is illik inkább izmosnak lenni, mint nőiesnek. Az izom hiánya nem szép ugyan, de mivel korunk embere annyira pesszimista, hiszen hite szerint minden egyes lépéssel közelebb kerülünk az apokalipszishez, hogy minden pillanatban gyermeki módon derűlátó, azt vallja: az ember eredendően jó, távol áll tőle a fertelmes vétkek bűnös művelése, és tudja: csak edzeni kell, és bárkiből lehet atléta termetű Adonisz vagy kellemesen kisportolt Aphrodité. A szép és kimunkált test imádatát már számos nagyon sikeres politikai vállalkozás is magáénak tudhatja, elég csak megemlíteni a spártaiakat, a nácikat és a kommunistákat. Más szavakkal: a testkultuszban élő ember derűlátása jogos és indokolt.

De visszatérve az izmokhoz. Családunk nem igazán bízott a nyolcvanas évek Romániájának hatékonyságában – főleg, ami az egészségügyi ellátást illeti –, azonnal elküldték hát az izombiopsziámat Kölnbe, így aztán az izmaim hamarabb jártak Nyugaton, mint én. Ha igazán résen lett volna a román titkosrendőrség, joggal gyanakodhattak volna, hogy darabokban akarok kiszökni az országból, ami sok szempontból lassú és macerás folyamatnak tűnik, de semmiképpen sem lehetetlennek.

Tehát a testem egy része egy kis üvegcsében eljutott Kölnbe, ahol a Nyugatra szakadt, jólétben dagonyázó rokonok megállapították a csillogó-villogó rendelőjükben, hogy bizony a kolozsvári ténymegállapítás helyes: nincs mit tenni, ez izombetegség. Na de melyik? Tulajdonképpen ezzel indult a testodüsszeiám.

Nemhiába kezdődik az európai civilizáció részben a harag megéneklésével (lásd Iliász), részben egy izgága fickó csatangolásaival (lásd Odüsszeia), aki „…menteni vágyva saját lelkét…” igyekezett túlélni, és akinek a trójai háború után oly nehéz volt hazatalálnia. A végcél, Ithaka, nemhogy közelebb került volna hozzá, hanem a nagy földközi-tengeri bolyongásban egyre távolodni látszott. Én is pont így voltam: amikor kimondták a verdiktet, hogy izombetegségem van, az útvonalat nem mellékelték hozzá. Odüsszeusz tíz évig utazott, hogy végre hazajusson, nekem négyszer annyi időbe tellett, míg megoldódott a rejtély! Így jár az ember, ha darabonként igyekszik kiszökni a saját testéből.

Amikor kiderült rólam, hogy valamiféle izombetegség okozza nálam a furcsa járást, még csak kétfajta izomkórságot tartottak számon. Az egyik fiúgyermekeket érint, ezt tehát objektív okok miatt kizárták, és mivel csak egy lehetőség maradt, azt mondták, na jó, legyen az, bár nem biztos, és különben is nem is az, de senkinek nem volt jobb ötlete. Ez volt akkoriban a Becker-féle izomsorvadás, amelyről azóta kiderült, hogy szintén csak fiúknál fordul elő. Valószínűleg akkor még nem tudták. Vagy nem tudom. De nem is fontos. Mert ha adtak volna is neki nevet, ugyanott lettünk volna, mint név nélkül, hiszen könnyebb megnevezni valamit, mint megreparálni.

Fontos-e tehát, hogy megnevezhető legyen a kórság? Az orvosok ebben megoldandó rejtvényt látnak, a laikusok meg simán hülyének nézik az embert, ha a nevét sem tudja annak, amiben szenved. És igazuk van. Mert mit jelent, ha valaki azt sem tudja, mi baja van? Csakis azt: annyira ügyetlen, még arra sem képes, hogy rendes orvost, kuruzslót vagy boszorkányt találjon magának. És vajon hol lehet ilyet találni? Csakis külföldön. Ez valamiféle kelet-európai átok, hogy azt hisszük, minden bajunkra Nyugaton van az orvosság.

Mindenesetre mi azonnal éjszakai vonatra szálltunk – hálókocsiba –, és elutaztunk Keletre: Bukarestbe, a testemmel. Az izommintám közben Kölnben lébecolt. Nem lehet állítani, hogy a családom nem tett volna meg mindent. Nem sokra emlékszem, de mentségemre legyen mondva, nem is várost nézni mentünk. A város sötét volt – éjszaka érkeztünk. Andris bácsi várt minket.

Andris bácsi – Dévényi András – Kolozsváron született, de akkor már Bukarestben volt fizikus. Ő szerzett egy híres-neves professzort, aki majd bizonyára fog tudni mondani valami okosat. Andris bácsi bármit el tudott intézni. Mestere volt a túlélésnek, már zsenge ifjú korában sikerült megúsznia, hogy elhurcolják Auschwitzba. Szóval, ő aztán tudta, mit jelent a baj, és azonnal intézkedett.

A professzor úr, professzorhoz méltóan, egy idős úriember volt, aki csak hümmögött. Kimérten és mértéktartóan. Ahogyan csak híres-neves orvosprofesszorok tudnak. A tudománynak megvannak a korlátjai, ezért van a hümmögés. Ha beteg az ember, ez sohasem jelent jót. Más szavakkal: nincs mindenre válasz, és főleg, nincs mindenre megoldás, csak ezt nekünk, akik mégiscsak a nyugati civilizációs körbe tartozunk, nehéz elfogadni.

Mert tulajdonképpen erről szól ez az egész: hogyan viszonyulunk a dolgokhoz. Ha éppenséggel nem kálvinisták lettünk volna, a francia humanizmuson nevelkedett kockafejű Jean Calvin tanításait követve, nyilván pópához mentünk volna. Ők, köztudomású, a fekete és a fehér mágia alapos ismerői. A híres-neves professzor ezt nem javasolta.

Homéroszi derű – mondják az Odüsszeiáról. A derű fontos, mondják a rákos betegnek. Derűs vagyok – mondja Esterházy Péter a Hasnyálmirigynaplóban. Valóban nem mindegy, hogyan viszonyul az ember a saját szerencsétlenségéhez, Odüsszeusznak sem lett volna sokkal jobb, ha kesereg a hazafelé vezető úton, ahol az egymás után sorjázó kalandok tulajdonképpen újabb és újabb esélyt jelentettek arra, hogy meghaljon.

A betegnek sem illik keseregni, különben könnyen rásüthetik, hogy saját magát betegíti meg. Ennek iskolája van. Könyvek sokasága bizonygatja, hogy igenis a lelkünk betegíti meg a testet. Ép testben ép lélek – tartja a közmondás. Nem véletlen, hogy Odüsszeusz is leginkább a lelkéért aggódott kissé túl kalandosra sikeredett utazásai során, és kevésbé izgult a testi épsége miatt.

Életművészet

„Nem bocsátkozhat nagy lelkesedéssel küzdelembe az az atléta, akin még sohasem volt kék folt.”

(Seneca)‍²

Nincs nagyobb csönd és mozdulatlanság, mint a téli erdőben. A fák meztelenek, réges-rég levetették lombjukat, az avar felett méteres hótakaró. Nem reccsen a gally az erdőben élő állatok lába alatt, nem csicseregnek a madarak a lombok között, nem dünnyögnek a bogarak, nem hallani a távolban bugyogó forrás csergedezését. Emberek sincsenek sehol, mert szó, mi szó, nincs éppen kirándulóidő. Ki az az őrült, aki a legnagyobb havazás után vágna neki a Bükknek. Gyalogolni nem lehet, mert a hóban derékig süppedne az ember, csakis sível lehet a fehéren hullámzó lankákon haladni. Lesiklani a finom vonalú dombokon nem kihívás, de felmenni az emelkedőkön vérizzasztó. Legalábbis nekem.

Seneca szerint, ha szembetaláljuk magunkat a sorssal, és megküzdünk vele, akkor ismerjük meg csak igazán erőinket. De mit tudott Seneca az erdei túrázásról télen? Aki Córdobában született, és élete java részét Rómában töltötte, az nem kompetens a síelés kérdésében. Maradjon csak az életművészet boncolgatásánál. Engem is fel lehetne hirtelenjében boncolni ott az erdő közepén, sok rejtélyre szinte azonnal fény derülne. Vagy nem. De az biztos: a vakítóan fehér hóra freccsenő vér izgató látványt nyújtana.

Ott állok tehát az erdő közepén. Előttem csupasz fák és hó, hátam mögött csupasz fák és hó. Úgy érzem, moccanni sem bírok, a lábaim cserben hagytak, az erőm elpárolgott. Sem előre, sem hátra. Tehát az, hogy visszaforduljak, szóba sem jöhet. Kimerültem. Pedig még igencsak a túra elején járunk. Nincs erőm – mondjon bármit Seneca. Egyedül vagyok – ez nem egy álom, hanem maga a valóság. Úgy érzem – ha bármit is számítanak az érzések –, meghalni is könnyebb lenne.

Mi mindig sportos család voltunk. Hétvégenként kirándulni jártunk a Bükkbe, a Kis-Magurára, a Szent János-kúthoz, az Árpád-csúcshoz, a Majláth-kúthoz. Télen síeltünk. Édesapám lelkes hegymászó volt, aki a szomszédunkban lakó híres kolozsvári túrázóval, Miklós Lajossal járta a Kárpátokat. A hétvégi túrákat is Lajos bácsi vezette, mindig ő határozta meg az útvonalat. Édesapám szeptemberben elkezdte a felkészülést a síszezonra: futás az erőnlétért, nyújtás az ízületek megfelelő kondíciójáért. A kaputól a kert végéig oda-vissza rótta a távot.

Én is lelkesen futottam vele, aztán hamar elfáradtam. Kicsi voltam, ezért nem volt jelentősége. Leültem a kertünkben álló feleki gömbre, és onnan csodáltam apám kitartását. Bámulatosnak tartottam, hogy fáradságot nem ismerve mindennap futott. Semmi sem tántoríthatta el. Bosszankodtam, hogy nincs erőm vele tartani, hogy már a második hossz után kidőlök.

Az edzés sötétedés után a szobában folytatódott: a nyújtás következett. Nem köszönthetett be úgy a tél, hogy az Achilles-ín túlságosan merev, hiszen merev ízületekkel nem lehet kecsesen suhanni a Vlegyásza lejtőin.

Apám nemcsak úgy hebehurgya módon készült a téli sportokra, hanem a szakirodalomhoz fordult. Déván István 1936-ban megjelent könyve, A sízés technikája – Síkon, lejtőn, meredeken (Az új sí abc) szolgáltatta az elméleti alapot, amelyben a szerző remekbe szabott ábrákon mutatta be, hogyan kell jól felkészíteni az ízületeinket a síszezonra. A könyvet ronggyá olvasták a családban, újra is kellett köttetni, az én időmben piros borító fedte az opust. A piros az élet színe, ahogy a fehér hóra zuhanó vércseppé is.

Külön oktatásban részesültem apám és Déván István révén, hogyan kell szakszerűen felkelni, ha az ember síléccel bukik fel: melyik síléces lábat hogyan kell elhelyezni, hova kell a súlyt összpontosítani, és milyen mozdulatokkal kell utána a botok segítségével újra talpra állni. Az elmélet kiválóan ment, de sajnos a valóságban már nem muzsikáltam valami jól. Hiába alkalmaztam megfelelően a szárazon elsajátított technikát – minden végtagomat a könyv ábrái szerint helyeztem el –, ahhoz már nem volt erőm, hogy fel is nyomjam magam a botok segítségével. Persze az élet alfája és ómegája nem a síelés, és viszonylag kevesen követnek el öngyilkosságot, amiért nem tudnak felállni egy síléces felbukás után.

A túrákon lelkesen vonultam hátizsákommal, amelyben minden megtalálható volt, amire egy igazi turistának szüksége lehet: termosz, ételes doboz, szőlőcukor a fáradtság ellen, esőkabát. Azonban sok kirándulás végződött úgy, hogy apámnak kellett vinnie. Ez egy darabig fel sem tűnt senkinek, hiszen kicsi voltam. De közben nőttem, ami jó esetben azt jelentette volna, hogy egyre erősebb leszek, és végig tudok gyalogolni bármilyen útvonalon. De nem így történt. Apám, mint igazi úriember, azzal nyugtatott: hosszabb túrákon anyámat is a nyakába kellett vennie.

Ilyen előzmények után és teljesen tudatlanul vágtunk neki egy havas téli napon síléccel a lábunkon a Bükknek. A tudatlanságunk abból állt, hogy sejtelmünk sem volt semmiféle izomnyavalyáról. Mert hogyan lehetne definiálni a betegséget? Leginkább úgy, hogy valami megbomlik. Hogy ez a valami hol bomlik meg: az egyén testében, elméjében, lelkében vagy a társadalomban, erre különböző korok eltérő válaszokat adnak. És ki tudja ezt a megbomlást helyére billenteni? A pap, a varázsló, az orvos vagy maga a társadalom? Erre is eltérő válaszokat kapunk attól függően, hogy milyen kultúrában vagy milyen korban akarjuk vizsgálni a kérdést.

Az én testem tehát megbomlott, csak nem tudtunk róla. Én éreztem – erőtlen voltam. De annyi mindent érez az ember. És mennyire tartósak vagy akár megbízhatóak az érzelmek? Nemcsak az ipar termékeit és önmagunkat fogyasztjuk elszántan, hanem a vágyainkat is vadállati éhség jellemzi. A vágyak orgiája – mondja Umberto Eco –, avagy a konzumizmus céltalan bulimiája. Emocionális éhségünket a megszerzés, kielégítés és eldobhatóság szentháromságára építjük. Lehetne tehát másnak nevezni az érzéseket és az érzelmeket, mint álnok benyomások csalfa játékának?

Nagyon lelkesen és boldogan vágtam bele a téli túránkba. A vállalkozásunk csupa izgalmas kalandot ígért. Lehet-e inspirálóbb és egyben titokzatosabb látvány a téli erdőnél?! Úgy képzeltem: felhőtlen kedéllyel suhanunk a lágy havon, szemléljük az elénk táruló táj titkait, és mint az idő, úgy repülünk. Mint a versben a költő és az apja. Csak ők szánon siklottak, mi pedig a magunk erejéből. Mondhatni, az erdő lett az én Atlanti-óceánom. A charco – pocsolya, ahogy a spanyolok nevezik. Csak én nem tudtam átkelni rajta, nem úgy, mint a vakmerő felfedezők a lélekvesztő karavellájukkal. Pedig milyen jól indult minden. Egy magaslaton csatoltuk fel a síléceket. Onnan lefele vezetett az út, de ha valami lefele visz, előbb-utóbb elérkezünk a felfele tartó szakaszhoz is.

Minden lelkes műkedvelő tud síelni – vagy legalábbis azt hiszi –, hiszen nem kell sok ész felcsatolni a síléceket, majd összetörni magunkat az első hóbuckán, aztán fél évet begipszelve tölteni. De a sítúra más. Az nem amatőr turistáknak való. A sítúrához kell Déván István remekbe szabott útmutatója: jó kondiban lévő test, laza ízületek, remek formában lévő Achilles-ín és kalandra kész lélek. Persze némi őrültség sem árt.

Mert az izombetegség erről szól: az erő fokozatos elvesztéséről. Minden nappal valami odavész. A gyengeség felismerésekor két választás áll előttünk: a visszahőkölés, hogy akkor én ezt inkább nem csinálom, vagyis küzdelem nélkül kivonulok a saját testemből, vagy küzdök tovább a lehetetlennel, és csak akkor vonulok ki, amikor már semmiféle munícióm nem maradt. A küzdelemhez emberfeletti erőre van szükség. Márpedig az ember mindig csak ember, sosem emberfeletti, akármilyen nehéz is ezt elfogadni. Ami viszont elvész, az örökre odalesz.

Nincs jó választás: ez a vég kezdete. A testem hanyatlása, de nem a lelkemé. Az ontológiai derű, ez a fontos, hogy az ember derűs maradjon. Esterházynak is bejött!

Séta az erdőben

„Bőrrel és hússal ruháztál fel engem,
csontokkal és inakkal befedeztél engem.”

(Jób könyve)

Ahogy sejteni lehet, nem maradtam az erdő közepén, bár mindent összevetve meglehetősen poétikus lett volna. A modern kori európai kultúrában a sétálás örömére Rousseau talált rá, amikor elege lett a barátaiból, az úgynevezett értelmiségi szócséplésekből, a társadalomból, és tudatosan úgy döntött: ebből inkább kimarad. Úgy vélte, nincs remekebb lehetőség az elmélyült gondolkodásra, mint egyedül sétálgatni erdőn-mezőn, még ha ezzel komolyabb veszélyt is vállalt magára, hiszen egy alkalommal majd halálra gázolta egy ügyetlen kocsis. De eltökélt civilizációnkat ez nem tántorította el semmitől, azóta komoly kultusza fejlődött ki a természetben mászkálásnak. Ki kényelmesen a város közepén terpeszkedő parkokban bóklászik, ahol a legnagyobb ránk leselkedő veszély egy hevesen közlekedő biciklista vagy egy túlkompenzáló, acsarkodó öleb lehet. Mások nagyobb veszélyeket vállalva a Kárpátokba mennek, vagy mostanság, a dekadens XXI. században, a Himaláján szeghetik nyakukat roppant sportosan.

Az erdő azonban nem véletlenül az élet szimbóluma. Dante szerint el is lehet benne tévedni, sőt kifejezetten ajánlott. Aki nem téved el az erdőben, az nem is igazi európai lélek. Mert az európai léleknek illik szem elől téveszteni az utat, majd céltalanul bolyongani. Ez a jellemfejlődés és a civilizációs lendület része. Ezt tette Odüsszeusz is. A test pedig szépen tűrjön, és várjon, amíg a lélek megtalálja önmagát.

A baj az lehetett, hogy én nem tévedtem el. Nem is nagyon tévedhettem volna, hiszen apám vágta előttem és mutatta az utat. Mégis ott ragadtam az élet közepén. Szó szerint. A hó magához vonzott, a sílécek nem engedelmeskedtek, apám tovasiklott, eltűnt a szemem elől.

A magány inspiráló – vallja Rousseau. Én kétségbeesett voltam, és latolgattam az esélyeimet: ekkora hóban, sílécekkel apám nem tud a nyakába venni, én nem tudok visszafordulni, de a haladásra is képtelen vagyok, megoldás tehát nincs – gondoltam.

Bármilyen érdemei legyenek is, az egészséges ember lehangoló – mondja Cioran. Apám makkegészségesen és magabiztosan haladt előre. Sejtelme sem volt – nem is lehetett –, hogy közben az én testem fellázadt. Nem akart engedelmeskedni. Elkezdett önálló életet élni. A szabadságát gyakorolta, amely fogalom szintén sok ajnározásban részesült kultúránkban.

Mindenki szabad akar lenni. Akkor a test miért ne lehetne? Az én testem valóban szabad, hiszen megtette azt a lépést, amelyet egyetlen egészséges test sem képes megtenni: önállósította magát az akaratomtól. Nem maradt semmi beleszólásom a folyamatokba. Itt, kérem, az autonóm szándék maradéktalan manifesztációja lépett életbe.

Mennyire nevetséges a testépítő vagy a plasztikai beavatkozások során átesett műszépség, aki azt hiszi: saját szabadságát éli meg, amikor önkéntes sanyargatásnak veti alá testét. Micsoda önámításban élnek, hiszen ez nem szabadság, ez a test rabigába hajtása.

A beteg ember, és erre Ivan Iljics a tanúnk Tolsztoj Ivan Iljics halála című művében, arra vágyik, hogy úgy éljen, mint a betegsége előtt. Megint szabadon szeretne jönni-menni, munkába járni, nem pedig a kórság kalodájában gyötrődni. Persze Tolsztoj sem éppen lányregényt ír, így Ivan Iljicsnek legfeljebb meghalni van esélye, nem pedig visszatérni régi életébe.

Nekem nem nagyon volt betegség előtti életem, így abban a fényűzésben sem lehetett részem, hogy vágyakozzak utána. A testem ilyen tekintetben is elvette tőlem a szabadság megannyi vonatkozását. Ezen a ponton joggal merülhet fel a kérdés, hogy nem lehetséges-e az, hogy rossz szempontból akarjuk megközelíteni a kérdést, amikor tökéletes testre és tökéletes egészségre vágyik az ember, mindezt megkoronázva a problémamentes élettel?

Márk evangéliuma szerint Jézus Kapernaumban, amikor egy ágyban fekvő embert hoznak hozzá, először a bűneit bocsájtja meg, és nem a meggyógyításával foglalkozik. Amikor számonkérik, hogy micsoda hanyagság ez, a szenvedőt mindenekelőtt a szenvedéseitől kell megszabadítani, Jézus azzal vág vissza: vajon mi a könnyebb, a bűnök bocsánata vagy a beteg test meggyógyítása. Beugratós kérdés. Nyilvánvalóan.

Az én betegségem nagyon csalafinta módon bánik el a testemmel. Nem azonnal sújt le, nem egyik napról a másikra estem ágynak vagy zuhantam a metafizikai megsemmisülésbe, hanem hosszú évtizedek alatt romlik és omlik. Lassan porladok – isá, por ës homou. Így aztán szinte lehetetlen megmondani, mi volt az előtte és utána állapot, és minden nappal egy előtte és utána állapotban vagyok.

Amikor Jób szemrehányást tesz Istennek az őt ért sorscsapások miatt, jogosan veti fel, hogy ha Isten alkotta meg az ő testét („Bőrrel és hússal ruháztál fel engem, csontokkal és inakkal befedeztél engem.”), akkor mi értelme van annak, hogy most el akarja a testet és azzal együtt a lelket pusztítani. Jóbnak fogalma sincs arról, hogy a bohém Isten, mint valami operettben, fogadást kötött a Sátánnal, de azt sejti: a lélek elpusztítására megy ki a játék. A Gonosz célja ugyanis nem más: megtörni Jób lelkét. (Hiszen a Sátán azt kívánja elérni, hogy Jób megtagadja a hitét és meggyőződését, azaz teljesen kiforduljon önmagából.)

Logikus felvetés, hogy mégis milyen megfontolások vezérelték Istent, amikor Jóbra zúdította az emberi szenvedés tárházát. De Isten, mint valami önjáró nagyhatalom, azon nyomban tengerről, hóról és jégesőről kezd magyarázni a beduin Jóbnak. Csak egy hajszál választja el a Mindenhatót attól, hogy kiselőadást tartson a téli erdőben való síelésről.

Jób ott ücsörög a sivatag közepén a sátrában, a mai Szíria valamelyik kies homokbuckáján, a vagyona odalett, a családtagjai meghaltak, ő maga betegen, fekélyes testtel panaszkodik a barátainak. Nyilvánvalóan nem ebben a helyzetben szeretne alapos leírást kapni olyan természeti jelenségekről, amelyekről fogalma sincs, tekintve, hogy a sivatagban a tenger, a jégeső és a hó problémája marginális. De ki van abban a helyzetben, hogy szemére vethesse Istennek, ha éppen mellébeszél?!

Azt semmiképpen sem lehet mondani, hogy ne lenne humorérzéke az Úrnak, hiszen ilyesmiket kérdezget Jóbtól: „Összekötheted-é a fiastyúk szálait; a kaszáscsillag köteleit megoldhatod-é? A hajnalcsillagot előhozhatod-é az ő idejében, avagy a göncölszekeret forgathatod-é fiával együtt?” Ezekre Jób egyértelműen nem képes, de pillanatnyilag nem is ezek jelentik a legfőbb problémáit.

„Orvos, nővér, mindenki más becsapható, a test nemigen” – írja Darvasi László a saját betegségét krónikás hűséggel elmesélő írásában. Milyen igaza van. A test mindent tud, hozzá képest a lélek lemaradásban van, mert mire a lélek feleszmél, addigra a test már nyakig gázol a tehetetlenségben… … …

Ajánlott olvasmányok
érdeklődő olvasóknak

Marcus Aurelius: Elmélkedések. Ford. Huszti József. Budapest, 2016.

Roberto Bolaño: Irodalom + betegség = betegség. Ford. Magyary Ágnes. Alföld, 2024. 8. sz.

Emil Cioran: A betegségről. Ford. Fázsy Anikó. Nagyvilág, 1992. 12. sz.

Esterházy Péter: Hasnyálmirigynapló. Budapest, 2016.

Faludy György: Görög költészet. Budapest, 2001.

Faludy György: Ha az élet teherré válik. In uő: Jegyzetek a kor margójára. Budapest, 2003.

Michel Foucault: Az utópikus test. Ford. Urbán Bálint. Tiszatáj, 2014. 2. sz.

Gács Anna: A magányos hős mítosza és a narratívák versengése a kortárs autopatográfiákban. Studia Litteraria, 2022. 3–4. sz.

Kapitány Ágnes – Kapitány Gábor: Egészség–betegség mint szimbolikus társadalmi konstrukció. In uők: A mindennapi élet jelrendszereiről. Budapest, 2014.

Lakoma. A görög-latin próza mesterei. Szerk. Simon Róbert. Budapest, 1964.

Gabriel Liiceanu: A hazugságról. Ford. Demény Péter. Látó, 2007. 2. sz.

Máté Gábor: A test lázadása. Ford. Bogácsi Balázs. Budapest, 2011.

Dr. Nemes László: A bioetika tragédiája. Kharón Thanatológiai Szemle, 2021. 1. sz.; »kharon.hu – PDF« (utolsó letöltés: 2024. december 18.)

Publius Ovidius Naso: Átváltozások. Ford. Devecseri Gábor. Budapest, 1975.

Pilinszky János: Balfi képeslap. In uő: Tanulmányok, esszék, cikkek. 2. köt. Budapest, 1993.

Jean-Jacques Rousseau: Egy magános sétáló álmodozásai. Ford. Rácz Lajos. Budapest, 1924.

Seneca leveleiből. Ford. Sárosi Gyula. Budapest, 1943.

Susan Sontag: A betegség mint metafora. Ford. Lugosi László. Budapest, 1983.

Szív Ernő [Darvasi László]: Olvasni mindig mindenhol. Élet és Irodalom, 2024. 38. sz.

Virginia Woolf: Betegnek lenni. 1. és 2. rész. Ford. Klein Mari. 1749, 2024. január 27., február 2.; »1749.hu – 1« és »1749.hu – 2« (utolsó letöltés: 2024. december 18.)

Jegyzetek

1 Devecseri Gábor fordítása.

2 Sárosi Gyula fordítása.

Tartalom

Nyakig a testben

Életművészet

Séta az erdőben

Lelkecském, te drága

Nyakig az érzelmekben

Az egyhangúság tépettsége

Kellemetlenségek

Unatkozom, tehát beteg vagyok

Kecskeének

Az ezeregyéjszaka meséi

Arakhné a pácban

Tenger, Ovidius, tenger

Séta a pradóban

Lépcsők

Még több lépcső

Kazánházban

Sziklaszirten

Szanatórium

Japánkert

Előpataki valcer

Anomália és gesztenye

Összefüggő világmindenség

Érzékenyítés

Bonyodalmak a zuhanyzóban

Nyelvi hajótörés

Hirtelen halál

San Francisco utcáin

A háború jótékony hatása

Boldog ember

Kaland az élet

Gén vagy nem gén

Kalpainopátia

Utópikus konklúzió

Ajánlott olvasmányok érdeklődő olvasóknak

Jegyzetek

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Molnár Eszter Edina
Borító Árvai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 525 1

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL