CHRISTINA BAEHR

Drake-

birtok

Ormdale titkai
2.

A szerző korábban megjelent műve az Anassa gondozásában:

Ormdale titkai-sorozat:

Wormwood-apátság

Christina Baehr: Drake Hall

Copyright © 2024 by Christina Baehr

Hungarian Translation © Farkas János

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christina Baehr: Drake Hall

2024

Fordította: Farkas János

ISBN: 978 615 650 772 3 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Shiloh Longbottom

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Kótai Kata, Kiss Regina

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: fantasy, gótikus

Peirce-nek, a duettpartneremnek,
aki egyből elolvasta az első könyvemet,
amint odaadtam neki.

A föld táplálta teremtmények sokaságát

Isten az embernek teremtette,
azzal a céllal, hogy gazdagítsa őt;

Néhány erőszakos, némelyik néma, ő élvezi őket,

Néhány vad, némelyik szelíd;

Az Úr teremti őket

Taliesin, Mabinogion

ELSŐ FEJEZET

Kicsit késésben voltam, mégis megálltam az ajtó előtt, hogy vegyek egy nagy levegőt. Átlépni ennek a helyiségnek a küszöbét olyan volt, mintha más világba vagy más időbe érkeztem volna.

Nem volt teljesen a képzeletem szüleménye. A folyosón mellettem álló nagy óra mutatói nyugalomban voltak, az inga pedig teljesen mozdulatlan volt. Azt gyanítottam, hogy már évek óta így aludtak.

Egy hang szűrődött ki a szobából.

– Edith, te vagy az?

Hiábavaló, berögződött mozdulatot tettem, hogy rendbe szedjem nevetséges hajzatomat. De aztán emlékeztettem magam arra, hogy ezzel még sosem sikerült javítanom az állapotán, és benyitottam az ajtón.

Az ágyban ülő asszony látványa meglepett, függetlenül attól, hogy már számtalanszor tettem látogatást nála. Bőre tejfehér volt, a haja pedig sűrű, vörösesbarna hullámokba rendeződött, ősz hajszálnak még csak nyomát sem láttam benne.

Mindig olyan benyomást keltett bennem, mintha ő lenne a királynő, aki fogadja udvara tagjait, és faragott baldachinos ágya lenne a trón. Szokása szerint most is bő selyemköpenyt viselt, olyat, mint a preraffaelita varázslónők. Ma egy borús ég színét idéző köpenyre esett a választása.

Helena Drake szelíd szórakozottsággal mosolygott.

– Elkéstél.

– Valami rendkívüli dolgot láttam! – mondtam, miközben leültem a megszokott helyemre. – Azt hiszem, valamiféle folyami sárkány lehetett. Éppen tojást rakott a folyó partján, a vízesés közelében. Nézze, bejelöltem a térképen.

Helenának nyújtottam a kis jegyzetfüzetemet. A füzetet még az öcsém, George bízta rám, azzal a szigorú utasítással, hogy ebbe jegyezzem fel az összes, a Völgyekben élő, általam észlelt sárkányfajról tett megfigyelésemet. Természetesen az nem várható el tőlem, hogy olyan jól végezzem ezt a feladatot, ahogyan ő tenné, de amíg George vissza nem tér, hogy velünk töltse a nyári szünetet, a jegyzetfüzetnek be kell érnie az én feljegyzéseimmel.

George rajzolt bele egy hozzávetőleges térképet a Völgyekről, hogy azon bejelölhessem az észlelések helyét. Ezt az oldalt mutattam meg most Helenának. Figyelmesen megvizsgálta nyeles szemüvegén keresztül, amit egy láncon viselt a nyakában.

– Ó, igen, ezt már én is sokszor láttam. Ezt a helyet úgy kéne bejelölnöd, mint „Árok”, nem pedig vízesés. Az ónorvég nyelvben ezzel illették az ilyen területet. Ennek itt pedig még neve is van.

– Valóban?

– Igen. Úgy ismeretes, mint Bess Árka.

– Egy bizonyos Bessről nevezték el?

– Úgy bizony, mégpedig egy nagyon különleges Bessről – felelte sokatmondó pillantással.

– Ugye, nem azt akarja mondani, hogy… – hüledeztem. Helena fia már mondta nekem, hogy maga I. Erzsébet királynő adományozta ezt a földet az őseinek, szolgálataik elismeréseként, bár a szolgálat mibenléte felől kitérő választ adott.

– De igen – jelentette ki Helena egyszerűen.

– Járt is itt?

Helena bólintott.

– Van a házban egy hálószoba, sőt benne egy ágy is, amiben állítólag ő aludt.

– Jóságos ég!

Ekkor halk kopogás hangzott az ajtó felől, és a Drake család komornyikja lépett be egy kis állattal, amit Helena karjába helyezett.

– Köszönöm, Forrester. Remélem, Mr. Darcy rendesen viselkedett a fürdője alatt.

Forrester meghajolt, és olyan hangtalanul távozott, mint egy árnyék. Helena meleg pillantással nézett a férfi után. Gwendolynhoz hasonlóan Helena is sok közeli hozzátartozóját veszítette el. Nem csoda hát, hogy így ragaszkodott ehhez a hűséges alkalmazottjához.

– Mr. Darcy egyszer megharapta Forrestert, és szegény férfi egy egész napra megtiltotta mindenkinek, hogy elmondják nekem. Elfogott a düh, amikor tudomást szereztem róla. De hála istennek, még nem volt túl késő.

Helena gyengéden megsimogatta a teremtményt. Az állat mérete és kinézete a pekingi palotakutyáéhoz volt hasonlatos. De szőr helyett színes pikkelyek borították a testét, aminek középtáján kis, röpképtelen szárnyak nőttek. Pofáján pedig, számomra úgy tűnt, fortyogó düh ült. Leszoktattam magam arról, hogy bámuljam a teremtményt, nehogy még jobban felbosszantsam, ma azonban mintha még mogorvábbnak tűnt volna, már ha ez egyáltalán lehetséges volt. Kétségtelen, hogy ezt a számára gyűlöletes mosdatás okozta.

– Asszonyom, már régóta szeretnék feltenni egy kérdést. Pontosan milyen szolgáltatásért kapták cserébe az első Drake-ek ezt a földet? Miért ilyen közel az apátsághoz, a családomhoz?

– Nos, Edith, felelek a kérdésedre, de van egy feltételem. – Helena óvatosan megigazította kis kedvence nyakörvét.

– Mi lenne az?

– Hogy te is felelsz az én kérdésemre. Mik a szándékaid? – Ahogy beszélt, ajka csintalanul megrándult.

– Miféle… szándékaim, hölgyem? – El sem tudtam képzelni, miről beszélhet.

Helena tekintete az enyémbe fúródott. Feltűnő szürke szemét ruhája színe jól kiemelte.

– A szándékaid. A fiammal.

Elpirultam, és ideges nevetésben törtem ki.

– Ó, asszonyom! Hát mit vétettem, hogy ilyen vallatásnak tesz ki?

– Bizonyára tisztában vagy azzal, hogy te vagy az első olyan fiatal hölgy, akire Simon nem a húgaként tekint.

Tréfálkozó hangneme ellenére láttam, hogy Helena komolyan beszél.

Ez kijózanított.

– Feltételezem, igaza van.

– Nos? Mégis mit szándékozol tenni? – Helena oldalra billentett fejjel várt a válaszomra.

– Nem tehetek róla, de úgy érzem, tisztességtelen előnyben vagyok – mondtam akadozva, de igyekeztem könnyednek tűnni. – Talán Simonnak meg kéne adni az esélyt, hogy összehasonlíthasson engem más nőkkel, akik szintén nem a húgai, mielőtt még elhamarkodott döntést hozna.

– Tisztességtelen előny? Badarság! Nekünk, nőknek minden előnyt ki kell használnunk. Hiszen olyan kevés adódik az életben. Én személy szerint soha nem hibáztatnálak, ha megragadnád ezt a lehetőséget.

Helena ezután más dolgokról kezdett beszélni, de a szívem olyan hevesen vert, hogy képtelen voltam követni őt. Helena gyakorlatilag elárulta nekem, hogy Simon rajong értem, és képletesen szólva, be kéne őt cserkésznem. Ez volt a legrendkívülibb beszélgetés, amit valaha folytattam egy fiatalember édesanyjával. A téma eléggé felkavart.

Ugyanakkor Helena Drake-kel még egyetlen beszélgetésünk sem volt hétköznapi. Attól kezdve, hogy először jöttem el hozzá, ez mindig így volt. Helena egészen más volt, mint bárki, akivel eddig találkoztam. Talán valóban egy varázslónő volt, én pedig a hű tanítványa. Képtelen voltam elhinni, hogy mágikus erővel rendelkezem, még az újonnan felfedezett, sárkányharapást gyógyító képességem ellenére sem, róla azonban könnyedén elhittem ugyanezt. Volt Helenában és ebben a házban valami, ami inkább hasonlított azokhoz a tündérmesékhez, amiket a mostohaanyám olvasott nekem, mint ahhoz az Angliához, amit ismertem.

Ekkor egy gondolat fogant meg az elmémben.

– Asszonyom, azt mondta, hogy felel a kérdésemre.

Helena erre tisztelettel pillantott rám.

– Nagyon jó, Edit. Azt hittem, hagytad elterelni a gondolataidat.

A dicsérete hallatán öröm járt át, őt ugyanis nem volt könnyű lenyűgözni. Majd folytatta:

– Bartholomew Drake kapta ezeket a földeket ajándékba, mert a nagybátyjával, Sir Francis Drake-kel való egyik közös utazásuk során őt bízták meg egy spanyol gálya leigázásával, amelynek fedélzetén egyéb kincsek mellett egy olyan ritka sárkányfaj egy fiatal példányát is megtalálták, amely kizárólag az Újvilágban volt megtalálható.

Nagy levegőt vettem.

– Hát persze! Azért kapták ezt a földet, mert a sárkányőrzők már itt voltak, az apátságban! Azt tudja, asszonyom, hogy mi történt a sárkánnyal?

– Azt hiszem, a barlangokban talált otthonra, és ez adta Bartholomew Drake-nek azt az ötletet, hogy ott rejtse el a kincsét. Ismered a régi legendát az aranyat őrző sárkányokról, igaz?

– Igen! A kalózok kincse! Te jó ég, ezt a történetet mintha Stevenson[1] írta volna, nem igaz?

– Mi jobban kedveljük a partizán kifejezést, kedvesem – mondta Helena. Gyengéd, ugyanakkor valódi feddés volt ez részéről.

– Ó, hát persze.

– Most pedig mondd csak, mitől olyan különleges Ormdale?

– Úgy érti, azon kívül, hogy sárkányok és kaló… partizánok élnek a birkatartásról híres Yorkshire közepén?

Helena bólintott.

– Nos – fogtam bele, és összekulcsoltam az ujjaimat. – Ormdale tekintélyes őshonos sárkánypopulációval bírt, egészen a középkortól fogva. Majd, ahogy azt ön mesélte, egyik ősöm, aki kapcsolatban állt a Kelet-Indiai Társasággal, további keleti sárkányfajokat gyűjtött, feltehetően ezek között volt az ön Mr. Darcyja őse is, most pedig épp azt mesélte el, hogy az 1500-as években a család tulajdonába került legalább egy, Amerikából származó sárkány is. Úgy vélem, ez a hely egyfajta sárkánymenedék. Egyfajta állatkert, ha úgy tetszik, akár az új Rothschild Múzeum Tringben, kivéve, hogy ott nincsenek mitikus lények.

– Aligha mitikusak – morogta Helena óvatos tiltakozással.

Pillanatnyi csend következett, amiből rájöttem, hogy Helena szándékosan hagyott fel a családi történetek mesélésével. Az asszony hallgatásai ugyanolyan jelentőséggel bírtak, mint a szavai.

– Van még valami, ugye? Amit elfelejtettem – ismertem be, és kissé bánatosan felpillantottam. – Valami fontos dolog.

Helena rám mosolygott.

– Nem felejtetted el. Ott van az valahol a fejedben. Majd később rábukkansz.

Okosabb voltam annál, mint hogy faggassam őt. Gyenge egészsége miatt évek óta ebben a szobában élt, így Helena ideje másként járt, mint a többi emberé.

– Asszonyom, mesélne nekem egy ősömről, akiről már hallottam történeteket? Egy nőről, akinek volt egy majma.

– Ó, igen, Lady Amelia! Sir Anthony Worms felesége volt, aki a Kelet-Indiai Társasággal állt kapcsolatban. Sir Anthonyt III. György király uralkodása alatt lovaggá ütötték. Ismertem a fiukat, Barnabyt, de persze már csak időskorában. – Helena szeme elhomályosult, mintha egy régi emlékben merült volna el. – Ő építette az apátságban az üvegházat, hogy otthont adjon az egzotikus sárkányoknak, amelyeket az apja hozott az indiai szubkontinensről. Ha jól tudom, Barnaby néhány évtized alatt édesapja teljes vagyonát az üvegház felépítésére és fűtésére költötte. De tudod, imádta azokat a lényeket.

Ekkor azt hittem, hogy mindjárt könnyek szöknek a szemébe. Helena azonban hirtelen rám mosolygott, és a pillanat odaveszett.

– Nos, hát! Olvassunk!

Ez volt a szokásunk. Helena fogta azt a regényt, amit éppen olvasott, én pedig vagy elővettem egyet a zsebemből, vagy pedig választottam egyet a könyvespolcairól, és csendben olvastunk, amíg el nem jött az ideje, hogy visszatérjek teázni az apátságba.

Először furcsálltam, de aztán megszerettem ezt a fajta olvasást. Helenának a betegsége miatt nem sok energiája maradt mozgásra vagy társalgásra. Csendes együttléteink alatt úgy tudta élvezni a társaságomat, hogy közben nem merült ki. Kiváltságosnak éreztem magam, amiért ezt képes voltam megadni neki.

Beszélgetés közben kicsit mindig áhítattal néztem, ezért furcsa késztetést éreztem, hogy örömet szerezzek neki. Ezekben a csendes órákban úgy tűnt, hogy szavak nélkül egyfajta kényelmes egyenlőség alakult ki köztünk. Ilyenkor nem mentor és tanítványa voltunk, hanem egyszerű olvasó emberek.

A mellettem levő kisasztalon heverő kötetekre pillantottam. Az egyik könyv különös címe halványan ismerősnek tűnt. Mabinogion. Mi volt ez? Valami, amit talán apám említett egyszer? Kezembe vettem, és ezt olvastam az első oldalon:

A terem közepén ült Artúr király egy zöld sásból készült, láng színű szaténnal leterített széken, és egy szintén vörös szaténpárnán könyökölt.

– Vajon honnan vették azt a sok szatént? – motyogtam. Majd az elkövetkező boldog órában elmerültem a walesi elvarázsolt tisztások, hegyek, vörösesbarna hajú szépségek, az Artúr király korabeli, megfejthetetlen walesi nevű lovagok és az őket kalandjaik során segítő misztikus lények történeteibe.

Ezután elbúcsúztam Helenától, és hazaindultam. Megkönnyebbültem, hogy látogatásom ideje alatt nem futottam össze Simonnal. Főleg édesanyja meglepő utasítása után, hogy hálózzam be őt, nem hiszem, hogy Simon szemébe tudtam volna nézni, míg át nem gondoltam ezt.

A barátságunk Simonnal elég kedvezőtlenül indult. Első látásra megbízhatatlannak ítéltem őt. Viselkedése és megjelenése (magas, sötét hajú és jóképű) egy byroni hőst[2] mintázott egy gótikus regényből. Egyáltalán nem az a fajta fiatalember volt, akihez feleségül kívántam volna menni, egyébként még abban sem voltam biztos, hogy valaha szándékomban állna-e elkötelezni magam. A gótikus férfiak, gondoltam, gyakran nem valók férjnek, legalábbis amennyiben hinni lehet az irodalomnak ebben a tekintetben.

Ehelyett azonban úgy találtam, hogy kedves volt, alázatos, aki a legváratlanabb időpontokban képes nevetni. Persze viselkedése egy kicsit modoros és régimódi volt, ez azonban nem lepett meg, tekintve, hogy a távoli Ormdale-ben nevelkedett. Megkedveltem őt, de a szívemet nem nyerte el.

Hazafelé tartottam az apátságba, és ahogy átszeltem a folyót, hátranéztem a Drake-birtokra és megállapítottam, milyen elegáns Erzsébet-kori vonalak jellemezték az épületet a halkan suttogó fák között. Valóban nagyon szép hely volt. Ezzel egy időben arra is rájöttem, hogy Drake nagyon jó ember.

Az elmúlt két hónapban megismerkedtem egy új családdal, egy új otthonnal, és új feladatokat is kaptam. A sárkánymérgek született gyógyítója voltam. Kezdtem kitanulni a sárkánytartás mesterségét. Mindezen felül életemben először azt is megtanultam, hogyan kell barátnak lenni, mert ha valakinek, hát unokatestvéremnek, Gwendolynnak, kétségkívül szüksége volt egy barátra.

Még mindig kerestem a helyem ezen a rendkívüli helyen, amely egyszeriben az enyém lett. Az idő nem volt alkalmas arra, hogy életemben először elveszítsem a fejem egy férfi miatt. Nem, egy szerelmi kaland szóba sem jöhetett. Már a gondolata is fárasztó volt.

Simonnak uralkodnia kellett az irántam való érzésein. Azt mondtam magamban, hogy érzései valószínűleg hasonlóak ahhoz, ahogy egy fiú érez az első fellángolásakor.

Elfordultam a megbújó völgytől, és felkaptattam az apátsághoz vezető ösvényen.

– PÜNKÖSDVASÁRNAP ESTÉJE VAN, Gwendolyn – mondtam.

– Ó, igen – helyeselt unokatestvérem szórakozottan.

– Anyám ilyenkor virágokkal díszíti az oltárt – folytattam az emlékezést, leginkább saját magam számára, mert Gwendolyn láthatóan nem figyelt. – Ilyenkor általában lecserélem az oltárterítőt és a gyertyákat is. Tudod, pünkösdvasárnap mindig piros terítőt és gyertyákat használunk.

Általában ezt a napot olyan egyházi teendőkkel töltöttem, amik illenek egy lelkész kötelességtudó lányához.

Soha ezelőtt nem töltöttem még azzal ezt a napot, hogy egy döglött patkányt lóbáltam egy zsinóron egy éhes sárkánykígyó felé. (A sárkánykígyó egyébként egy kétlábú, szárnyas sárkány, aminek testét pikkelyek és tollak is fedik, és nagyjából akkora, mint a Szent Bernát-kolostorok nagy méretű alpesi masztiffja.)

Természetesen, amikor néhány héttel ezelőtt először végeztük ezt a rituálét, megkérdeztem unokatestvéremet, hogy miért van erre szükség.

– Ó… – kezdte megfontoltan válaszát –, feltételezem, azért, mert a sárkánykígyók nem szeretnek élettelen dolgokkal táplálkozni.

Ez a világ legészszerűbb magyarázataként hangzott. Ami egy kicsit aggasztott. Igazából a legfurcsább dolgok kezdtek hétköznapiakká válni, míg a megszokott, mindennapos dolgok egyre furcsábbnak tűntek.

– Nos – feleltem –, én jobban szeretek döglött dolgokat enni. Bár ebben a megfogalmazásban ez elég hátborzongatóan hangzik, nem igaz?

Ma azonban, pünkösdvasárnap estéjén, nagyon tapasztaltnak éreztem magam, ahogy a családom ősi, gótikus birtoka termeinek mélyén egy mitikus lényt etettem. Talán, bár minderről csupán huszonegy éves koromban szereztem tudomást, mégis erre születtem.

Az elmúlt hónapot azzal töltöttem, hogy az archívum néhány titokzatos tárgyáról tanultam, és segítettem Gwendolynnak mindenben, ami a sárkányok gondozásában felmerült. Most azonban elérkeztünk ahhoz az időszakhoz, amikor valóban időszerűvé vált a lények felbukkanása. Már nem csupán egy magányos sárkánykígyóról kell gondoskodni, aki túl korán riadt fel téli álmából.

Valójában még nem voltam tisztában azzal, hogy pontosan hány sárkányfaj is létezik a Yorkshire-i Völgyekben, különösen a tegnapi beszélgetésem után Helenával. Azonban arra számítottam, hogy hamarosan erre is fény derül. Ennek lehetősége egyszerre hozott lázba és riasztott meg.

Gwendolyn azon a cellán kívül ült egy széken, amiben én voltam a sárkánykígyóval, és egy könyvbe jegyzetelt, egy kampóra akasztott lámpás halovány fényénél. Alig fordított rám bármi figyelmet, amit alapvetően jó jelnek vettem.

– Kijelentő szenvedő ragozás! – kiáltottam fel, hogy próbára tegyem őt, miközben folytattam zord bábjátékomat.

Gwendolyn nem habozott.

– Amor, amaris, amatur… – kántálta dallamosan fejből a ragozást, minden zokszó nélkül.

– Helyes. Most görögül!

Ez egy nagyon halk nyögést váltott ki belőle. Gwendolyn meglepően jól teljesített a latintanulmányait tekintve, amit ő a gyerekkorában vett francialeckéknek tulajdonított, amihez máskülönben haszontalan nevelőnői ragaszkodtak. Sajnálatos módon a latin nyelv tanulására való rátermettségét a görög iránti hajthatatlan ellenszenvvel kompenzálta.

Ennek ellenére kitartóak voltunk. Gwendolynnak mindkét ősi nyelv alapismereteire szüksége lesz ahhoz, hogy sikeresen letegye a felvételi vizsgát a Londoni Női Orvosi Iskolába, amit még ebben az évben remélte, hogy véghez vihet.

Biztosra vettem, hogy a sárkánykígyó gyanakvással figyelte a merev, rángatózó rágcsálót. Igyekeztem élettelibbé tenni, de a sárkánykígyó élénk szemében több érdeklődés mutatkozott az én mozgásom iránt, mint a saját vacsorája iránt.

Hirtelen egy férfihangot hallottam annak a lépcsőnek a tetejéről, ami a pincébe vezetett, ahol a kóbor sárkányok cellái álltak, és ahol jelenleg mi is tartózkodtunk. Akaratlanul is összerezzentem ijedtemben.

– Worms kisasszony! Alfred vagyok. Lemehetek? – A férfi lassan és határozottan beszélt, kiejtése jellegzetes völgyi tájszólást hordozott.

– Igen, persze, jöjjön csak! – kiáltotta Gwendolyn.

A sárkánykígyó erőteljes állkapcsának csattanásával a rágcsáló eltűnt. A férfi hangja okozta meglepetésem minden bizonnyal megfelelő élethűséget kölcsönzött a tetemnek.

– Á – sóhajtottam fel, és kimentem a cellából, becsuktam magam mögött annak ajtaját, és megkönnyebbültem, hogy véget ért a napi haláltánc.

Alfred Dugdale, az új birtokigazgatónk, nehéz léptekkel jött le a lépcsőn. Körülbelül negyvenöt éves volt, és olyan szilárd és kifejezéstelen arcú alak, akár az a Völgyekben álló nagy szikla. Részben vágytam rá, hogy meglepettnek lássam. Ugyanakkor belegondoltam, hogy ha még a sárkánykígyónak sem sikerült látható reakciót kiváltani belőle, akkor inkább nem kívánom látni azt, ami erre képes lehet.

– Jártak nálam a pásztorok. A birkák mind biztonságban vannak a hegyi legelőkön.

Alfred gyakran volt ilyen szűkszavú. Szavai, akárcsak arcvonásai, élesek és határozottak voltak.

– Köszönöm, Dugdale – mondta Gwendolyn, és újabb feljegyzést tett a könyvében.

Tekintetem kettejük között cikázott.

– Ez most azt jelenti, hogy szabadon engedhetjük a sárkánykígyót? – kérdeztem.

– Edith, ne légy ilyen drámai – mondta Gwendolyn, ahogy becsukta a könyvét és felállt. – Egyébként igen. A bárányok már nincsenek a környéken, ami kellő védelmet jelent számukra.

Alfredhez fordultam.

– A sárkányok nem szeretnek túl messzire menni a bércek közé – jegyeztem meg bennfentesen. – A hideg és szeles időjárás miatt.

Alfred arca rezzenéstelen maradt, akár egy halotté. Arra gondoltam, hogy neki legalább sosem kell attól tartania, hogy megeszi egy sárkánykígyó. Az iménti patkányban több élet volt, mint ebben a férfiban.

– De ön bizonyára tudja ezt, lévén, hogy itt nőtt fel a Völgyekben – zártam le a mondandómat legyőzötten.

Bár Alfred alkalmatlan volt a könnyed társalgásra, mégis mélységesen hálás voltam a jelenlétéért. Gwendolyn apjának és bátyjának a tél végén, hirtelen bekövetkezett halála óta a lány sokat küszködött, mert magára maradt a birtok vezetésével.

Alfred valamilyen rokonságban állt azzal a kis családdal, akik itt szolgáltak és éltek az apátságban. Mivel a férfi Ormdale-ben született és nevelkedett, tisztában volt azzal, hogy a Völgyekben élnek Anglia utolsó, fennmaradt sárkányai, és hogy mi, a Worms család vagyunk Anglia utolsó, fennmaradt sárkánytartói.

Alfred jól kijött a pásztorokkal és a birtokon élő bérlőkkel, ráadásul új ötletekkel is előállt a birtok jövedelmezővé tételét illetően, amivel úgy tűnt, hogy az őseim nem sokat törődtek. Alfred egy ideig a Völgyeken kívül élt, és munkafelügyelőként dolgozott egy mészoltó üzemben, Swallowdale-ben. Abban reménykedtem, hogy ez a tapasztalata jól jön majd, hogy új szemszögből közelítse meg a birtok anyagi problémáinak helyrehozatalát. Ötletei azonban időnként túl modernek voltak Gwendolyn számára, aki, úgy tűnt, a családi hagyományok őrzőjének szerepét öltötte magára.

A következő feladatunk az volt Gwendolynnal, hogy felvezessük a sárkánykígyót a lépcsőn, onnan egy folyosón a konyhába, majd pedig a konyha melletti udvarra. Mindez sokkal könnyebb volt, mint ahogy én arra számítottam, az állat ugyanis igen boldogan szegődött a nyomomba.

– Mégis mit gondolsz, miért kértem, hogy te etesd, Edith? – kérdezte Gwendolyn, amikor meglepetésemnek hangot adtam.

Amikor az udvarra értünk, óvatosan eltávolítottam a jószágról a nyakörvét, közben megcsodáltam a napfényben irizáló pikkelyeit.

A fallal körülvett udvar kapuja nyitva állt, ezért azt vártam, hogy az állat azonnal eliszkol majd. Ehelyett azonban úgy telepedett le a poros földön, akár egy napozó csirke.

Egy hatalmas, pikkelyes csirke, farka végén gyilkos tüskékkel.

– Gwendolyn, hiszen ez nem akar elmenni – jegyeztem meg halkan, néhány másodperccel később.

– Túl sokat adtál neki enni – vádolt Gwendolyn. – Ezért esze ágában sincs élelmet keresni magának. Elkényelmesedett. – Gwendolyn olyan ellenszenvvel mondta ezt, mintha a teremtmény erkölcstelen lenne azért, mert nem volt kedve a saját lábára állni.

Ebben a pillanatban egy csapat madár repült át a konyhaudvaron, kicsivel a fejünk fölött. Egészen addig észre sem vettem, hogy ott voltak, amíg a sárkánykígyó fel nem állt, majd felemelte a fejét, és kinyitotta hatalmas állkapcsát, egy különös, mélyről jövő, tülkölésszerű hang kíséretében, amivel élénken felidézte bennem azt, amikor George-nak, az öcsémnek kruppja volt.

Ami ezután következett, az még ennél is megdöbbentőbb volt. A madarak közül legalább fél tucat egyenesen a lény szájába pottyant, mintha csak leszippantotta volna őket az égről. A sárkánykígyó ekkor összecsukta a száját, és visszahelyezkedett a lábunkhoz, hogy tovább sütkérezzen.

Egy pillanatra elakadt a szavam.

– Szerintem nem adtam neki eleget enni.

– Falánk! – sziszegte Gwendolyn.

– Most már mindig itt fog lakni? A konyha előtt? Nem fogja megrémíteni a szolgálókat?

– Edith, a szolgálók gyakran látnak sárkányokat, ahogy én is, és veled ellentétben mi már hozzászoktunk a látványukhoz. Mellesleg most van a párzási időszak, vagyis hamarosan ez is pár után fog nézni. Jaj, ne! – kiáltott fel Gwendolyn rémülten.

– Mi az? – kérdeztem, mialatt körbefordultam, mert arra számítottam, hogy valami ijesztő lény bukkant fel.

– Hát csak az, hogy… te tudsz a… azokról a dolgokról? – kérdezte Gwendolyn elgyötört hangon.

Olyan rémültnek tűnt, hogy azonnal kitaláltam, miről beszélt, majd kitört belőlem a nevetés.

– Ó, Gwen! Ugye, emlékszel még arra, hogy egy lelkész lánya vagyok?

Gwendolyn csak pislogott.

– Szóval – kezdtem, miközben megnyugtatóan belékaroltam, és a konyha felé vettük az irányt. – Amióta csak az eszemet tudom, apámhoz mindig jártak, hogy meggyónjanak neki – magyaráztam. – Persze nekem semmit sem mondtak, de egy idő után az ember sok mindenre rájön maga is, főleg, ha olyan fiatal lányokról van szó, akik nem sokkal idősebbek nálam. Anyám pedig mindig is csodálatosan őszinte volt velem, ha azokról a dolgokról volt szó, ahogy te hívod őket.

Gwendolyn tisztelettel nézett rám, amikor beléptünk a nagy konyhába.

– Edith. Amikor azt gondolom, hogy már nem tudsz nekem meglepetést okozni, akkor előállsz nekem egy ilyennel.

Megvontam a vállam.

– Igyunk egy csésze teát. Ideges vagy a hétfő miatt, nem igaz?

Amint beléptem a helyiségbe, különleges kis háziállatom, Francis azonnal észrevett. Elhagyta a tűzhely melletti meleg helyét, hogy fürgén felmásszon a ruhámon és elhelyezkedjen szokásos helyén, a vállamon.

– Persze hogy ideges vagyok! Biztos vagyok benne, hogy dr. Worthing el fog tanácsolni.

– Nos, azért előtte még meg kell hogy hallgasson. Elvégre időpontot kértél tőle.

Egy kedves teáskanna állt az asztalon, és gusztusosan árasztotta magából a gőzt. Valószínűleg nekünk készítették oda, de az ember nem akar feltételezésekre hagyatkozni, ha a szolgálóinkról volt szó, akik vikingek leszármazottjai voltak. (Bele sem akartam gondolni, mi történne, ha provokálnánk őket.)

– Asszonyom, lophatnék egy-két csésze teát?

Martha, a szakácsnőnk, intett. Nem volt oda a finomkodásért, és egyébként is épp a tőkénél állt, és egy tetemet darabolt fel kegyetlen lelkesedéssel (talán nem is kell elképzelnem, mi lenne, ha valaki provokálná őt).

Találtam két csészét, és kitöltöttem a teát, miközben Gwendolyn az asztalnál ült.

– Nagyon borzasztóan viselkedtem? – kérdezte Gwendolyn, ahogy elvette a csészéjét, és gyönyörű szemével felpillantott rám. Most, hogy már jobban ismertem az unokatestvéremet, Gwendolyn tekintélyt parancsoló jellemének és gyermeki sebezhetőségének keverékét meglehetősen elbűvölőnek találtam. Többé már nem ijesztett meg az őt körüllengő arisztokratikus karizma, mert tudtam, azzal kendőzi mélyen gyökerező kisebbségi érzéseit.

– Kissé feszült voltál mostanában – ismertem el. – Átgondoltad már Alfred mészoltással kapcsolatos javaslatát?

Gwendolynról sütött a bűntudat.

– Apám egy pillanatot sem vesztegetett volna erre az ötletre. Mindenféle ásatást ellenzett.

Egy pillanatig elgondolkoztam ezen.

– Gwendolyn, édesapád húsz évig irányította a birtokot úgy, ahogy ő azt jónak látta. Amiből nem sok jó sült ki. Miért nem próbálsz most a saját fejed után menni?

– És az mégis mit jelentene, Edith? – kérdezte, majd teáscsészéjét bosszúsan az asztalra tette.

– Nem tudom. De addig is, amíg kitalálod, talán megpróbálkozhatnánk Alfred ötletével. Apám főleg azért vette alkalmazásba őt, hogy te tudj más dolgokra koncentrálni – emlékeztettem Gwendolynt gyengéden.

– Simon is ugyanezt mondja – horkant fel.

– Igen nagyra becsülöm Simon véleményét – mosolyogtam, közben Francis torkát csiklandoztam.

– Valóban? Ez minden? – pillantott rám oldalvást a teáscsészéje mögül.

– Hogy érted?

– Csak arról van szó, hogy becsülöd Simon véleményét?

Marthára pillantottam. A konyha nagyon nagy volt, ő pedig a túlsó végében állt, és harciasan aprította a húst és a csontokat.

– Ma itt van? – kérdeztem.

– Elment azután, hogy bárgyúnak neveztem. Mondtam neked, hogy szörnyen viselkedem. Simon azonban nem bánja. Négyéves kora óta kell elviselnie a hangulatváltozásaimat. Már kezes bárányként viseli ezeket. De te… te kedves leszel hozzá, ugye? Bármi is történjen. Simon megérdemel egy kis kedvességet.

– Nos, bárgyúnak biztos nem fogom nevezni! – vágtam vissza, mire Gwendolyn felnevetett.

Gwendolyn nem nevetett gyakran, amikor azonban mégis, az olyan volt, mint kincsre lelni. Elsősorban az unokatestvérem miatt döntöttem úgy, hogy az apátságban maradok, azért, hogy neki életében először lehetősége legyen valami mást is kipróbálni, egy nagy vidéki birtok igazgatásán és sárkányok kergetésén kívül. Ilyen pillanatokban, mint ez a mostani is, felragyogott bennem a hit, hogy végül bármi is legyen az én itteni szerepem, jól döntöttem, hogy itt maradok, egy időre legalábbis. Sosem volt még korombeli barátom, és a Gwendolynnal való barátságom igen nagy örömök forrása lett számomra.

Kipillantottam az ablakon a konyha udvarára. Örömmel láttam, hogy az üres. A sárkánykígyó a párja keresésére indult.

MÁSODIK FEJEZET

Gwendolynnal már korán reggel készen álltunk az utazásra Embsay városába, ami a civilizáció utolsó előőrse volt itt, az északi vadonban.

Francist kikötöttem a kolostor gyógynövényes kertjében, és megkértem Pipet, a szolgálónk kisfiát, hogy adjon neki enni valami konyhai maradékot. Pip egy darab szénnel épp egy koszos papírdarabra firkált, amikor rátaláltam. A fiú elsápadt, és összegyűrte a papírlapot, de én közben megpillantottam rajta az apátság tornyának lenyűgöző vázlatát. Meg is jegyeztem magamban, hogy köszönetképpen, amiért vigyáz Francisre, később adjak Pipnek papírt és ceruzát.

A tavaszi levegő mintha nyugtalanította volna Francist, folyton eltűnt, majd a legfurcsább helyeken találtam rá. Talán az ő gondolatait is a szerelem kötötte le. Erről Simon jutott eszembe, de úgy hessegettem el őt a fejemből, akár egy rovart. Ha Simon párt akar magának, akkor menjen, és szerezzem egyet úgy, ahogy a sárkánykígyó is teszi. Nem az én felelősségem társat találni sem neki, sem Francisnek.

Gwendolynnal beszálltunk a hintóba, és levettem bőr irattáskámat a vállamról. Gwendolyn egy széles karimájú kalapot viselt, fekete fátyollal, ami fel volt tekerve, hogy kilásson. Még mindig gyászruhát viseltünk Gwendolyn apja és bátyja halála miatt. Az alapján azonban, amit hallottam róluk, nem érdemelték meg, hogy gyászoljuk őket.

– Induljunk, Thomas! – kiáltott oda a kocsisnak Gwendolyn, azzal a hintó elindult.

Érkezésem óta szinte minden héten utaztam ebben a hintóban, amennyiben az időjárás engedte, hogy részt vegyünk az istentiszteleten, Ormby romos falusi templomában. Embsay városát azon a napon láttam utoljára, amikor a szüleimmel és az öcsémmel megérkeztünk délről, hogy átvegyük (illetve pont, hogy ne vegyük át) apám jogos örökségét, aki a Wormwood-apátság vonakodó új ura volt.

Az első napon sokkal izgatottabb voltam, mint ahogy azt beismertem volna magamnak, ahogy a mai nap is, de most egészen más okból.

– Edith, mi van a táskádban? Úgy nézel ki, mint egy ügyvéd.

Elpirultam.

– Nos, tudod én… befejeztem a kéziratot – feleltem, azonban nem voltam egészen őszinte, mert nemcsak hogy befejeztem, de még egy másolatot is készítettem, amit elküldtem a kiadómnak, Londonba. Épp a határidő lejárta előtt.

Gwendolyn arca kifejezéstelen volt.

– Tudod, amit mindig írok – magyaráztam.

– Ó! Szép munka, Edith! – Gwendolyn sugárzóan rám mosolygott.

– Tudod, azon gondolkodtam, hogy… esetleg szeretnéd elolvasni?

Ez idáig még nem sikerült megtalálnom a megfelelő alkalmat, hogy felfedjem Gwendolyn előtt, hogy én, az unokatestvére, Edith Worms vagyok az igazi írója (az E. W. Fairweather írói álnév alatt) a kedvenc detektívregény-sorozatának. Mindketten elfoglaltak voltunk az apátság vezetésével, és persze még ott voltak Anglia utolsó sárkányőrzőiként átélt kalandjaink is, és ha mindez nem lett volna elég, éjjelenként fenn voltunk, hogy Gwendolyn fejét teletömjük mindenféle holt nyelvekkel. Mindezek mellett nem maradt túl sok energiám egy hétköznapi csevegés során felfedni magam.

Emellett elképesztően aggódtam Gwendolyn reakciója miatt. Polgári neveltetésben részesültem, míg az unokatestvérem tetőtől talpig a földbirtokos köznemesség osztályához tartozott. Kettőnknek időnként igen különböző elképzelésünk volt arról, hogy mi illendő, és mi nem. Nem voltam meggyőződve arról, hogy a holttestektől és alvilági gonosztevőktől hemzsegő ponyvaregények írását Gwendolyn illendőnek tartaná, különösen most, hogy magam is, mint a tiszteletre méltó Worms család tagja a Wormwood-apátság tulajdonosai közé tartoztam (lásd Burke