Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

EMBER ÉS FELSŐBBRENDŰ EMBER KOMÉDIA NÉGY FELVONÁSBAN

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

NEGYEDIK FELVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

George Bernard Shaw

EMBER ÉS FELSŐBBRENDŰ EMBER

fordította:
Hevesi Sándor

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-249-4 EPUB

ISBN 978-963-559-250-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Man and Superman

első kiadás: 1905

a borító a Royal Court Theatre bemutatóján készült
fénykép részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

EMBER ÉS FELSŐBBRENDŰ EMBER
KOMÉDIA NÉGY FELVONÁSBAN

SZEMÉLYEK

Tanner John

Ramsden Roebuck

Ramsden Susanne, a nővére

Robinson Octavius

Robinson Violet, a nővére

Whitefieldné

Anna, a leánya

Malone

Malone Hektor, a fia

Straker Henry, sofőr

Szobaleány

Mendoza

Az anarchista

A verekedő, A bosszús, A francia: szociáldemokraták

Az angol útonállók

Kecskepásztor

Tiszt

Az ördög

Don Juan Tenorio

A szobor

Donna Anna

Történik: az első felvonás Londonban, a második Richmond mellett, a harmadik a Sierra Nevadában, a negyedik Granadában, a huszadik század elején.

ELSŐ FELVONÁS

Ramsden Roebuck a dolgozószobájában ül s a reggeli postát nézi át. A szépen és szolidan bútorozott szoba jómódú emberre vall. Egy porszemecskét sem lehet fölfedezni; nyilvánvaló, hogy legalább is két szolgáló és egy szobaleány van az alsó helyiségekben s egy gazdasszony a felsőkben, aki nem kíméli a könyöküket a súrolásnál. Még Roebuck feje-búbja is ki van fényesítve, napfényes időben egyszerű fejbólintással is messze fekvő táborokba tudná a parancsokat heliografálni. De azért más tekintetben éppenséggel nem fest katonásan. Az embernek csakis a tevékeny polgári élet révén lehet olyan elszélesedett fontoskodó arca, mint neki, olyan tiszteletet váró méltóságteljes modora és olyan határozott szája, amely megszelídült és megfinomodott azóta, hogy visszavonult az ellenzéktől és engedményeket tett a kényelemnek, az előjogoknak és a hatalomnak. Ramsden több, mint fölöttébb tekintélyes ember, ő valósággal elnöke lehet a fölöttébb tekintélyes embereknek, főnök a vezetők között, alderman a tanácsosok között és polgármester az aldermanok között. Négy acél-szürke hajcsomó (amely nemsokára olyan fehér lesz már, mint a vizahólyagenyv, amelyhez különben más tekintetben is hasonlít egy kissé) párosan és arányosan nőtt ki a füle fölött és kiugró állának a két oldalán. Fekete szalonkabát van rajta, fehér mellény (napfényes tavaszidő van) és se nem fekete, se nem kék nadrág, hanem a kettőnek valami ravasz összetétele, amelyet a modern posztógyárosok azért állítanak elő, hogy harmonizáljon a tekintélyes emberek vallásával. Ramsden ma még nem volt künn a házból; még papucsban van s a cipője oda van készítve a kandalló elé, a szőnyegre. Minthogy sejteni lehet, hogy nincs inasa, s látnivaló, hogy titkára sincs, aki gyorsír és gépel, az ember eltűnődik azon, hogy a mi nagy polgári háziasságunkat milyen kevéssé zavarták meg az új divatok és módszerek, vagy a vasúti és szállodatársaságok vállalkozásai, amelyek szombattól-hétfőig, az első osztályú menettérti jegyet is beleértve, igazi úri életet nyújtanak Folkestone-ban mindössze két guineá-ért.

Mennyi idős Roebuck? A kérdés fontos egy filozofikus színmű küszöbén; mert ilyen körülmények között minden azon fordul meg, hogy ifjú kora a hatvanas, vagy pedig a nyolcvanas évekbe esik-e. A dolog úgy áll, hogy 1839-ben született, és gyermekkorától kezdve unitárius volt és a szabadkereskedelmi rendszer híve, „A fajok eredetének” megjelenése óta pedig evolucionista, következésképpen mindig modern gondolkozónak vallotta magát és szókimondó, bátor reformernek.

Íróasztala mellett ülve, jobbra tőle az ablakok a Portland Place-re szolgálnak. Ezeken az ablakokon, mint valami prosceniumon keresztül, a kíváncsi járókelő profilban láthatja Ramsdent, amennyire a függönyök megengedik. Baloldalán van a szoba belső fala, tekintélyes könyvszekrénnyel s az ajtó nincs egészen a középen, hanem kissé távolabb. A vele szemben levő fal mellett két mellszobor áll oszlopra helyezve; az egyik, a baloldali, Bright John, a másik, Ramsdentől jobbra, Spencer Herbert. Közöttük lóg Cobden Richard egy acélmetszetű arcképe, továbbá Martineau, Huxley és Elliot George nagyított fényképei, azután Watts allegóriáinak reprodukciói (mert Roebuck azzal a komolysággal hisz a szépművészetben, mely a hozzá nem értőket annyira jellemzi) és végre Dupont metszetének egy lenyomata, mely Delaroche Hemiciklusát ábrázolja a szépművészetekről, s amelyen rajta vannak minden kor nagy emberei. Háta mögött, a falon, a kandalló fölött családi kép, amelyet azonban vak sötétség borít.

Egy szobaleány belép és névjegyet hoz, Ramsden átveszi és elégedetten bólint. Nyilvánvaló, hogy az illető szívesen látott vendég.

RAMSDEN:
Vezesse föl.

Szobaleány kimegy és visszatér a vendéggel.

SZOBALEÁNY
Robinson úr.

(Robinson úr igazán szokatlanul szép fiatalember. Azt kell hinni róla, hogy a darabban ő a fiatal szerelmes, mert józan ésszel föl nem tehető, hogy egy és ugyanabban a históriában, még egy ilyen vonzó férfialak is megjelenhessék. A nyúlánk, arányos alak, az elegáns és még új gyászruha, a kis fej, a szabályos vonások, a helyes kis bajusz, a tiszta, nyílt szemek, a viruló, hamvas fiatal arc, a gondosan fésült, fényes haj, amely nem fürtös, hanem finom szálú és jó sötét színű, a szépen ívelt jóindulata szemöldök, a nemes homlok és a finom, hegyes áll, - mind arra az emberre vallanak, aki szeretni és utóbb szenvedni fog. És hogy ezt is szimpatikusan fogja csinálni, arról kezeskedik megnyerő őszintesége és fölöttébb szolgálatkész, szerény modora, amely egyúttal nagyon szeretetreméltó embernek mutatja. Mihelyst benyit, Ramsden arcát elönti az apai szeretet és szíveslátás érzése, amely egyszerre átváltozik ünnepi gyásszá, amikor meglátja a feléje menő fiatal ember arcát, mely éppen olyan szomorú, mint a ruhája. Ramsden, úgy látszik, ismeri már a gyász okát. Mialatt a vendég szótlanul megy az íróasztal felé, az öreg ember fölkel s az asztal fölött némán kezet szorít vele; hosszú, meleg kézszorítás ez s kifejezi a közös gyászt, amely csak mostanában szakadt reájuk.)

RAMSDEN (befejezve a kézszorítást és kissé fölvidulva):
Hja, hja, Octavius, közös emberi sors. Előbb-utóbb mindnyájunknak szembe kell vele néznünk. Üljön le.

(Octavius leül egy vendégnek való székre,
Ramsden visszaül az íróasztalhoz.)

OCTAVIUS:
Igen, Ramsden úr, szembe kell vele néznünk. De én nagyon sokat köszönhetek az elhunytnak. Mindent megtett értem, amit csak az édesapám tehetett volna, ha életben marad.

RAMSDEN:
Hiszen tudja, neki magának nem volt fia.

OCTAVIUS:
De voltak leányai; és mégis éppen olyan jó volt a húgomhoz, mint hozzám. Aztán meg olyan hirtelen halt meg! Mindig eszemben volt, hogy megköszönöm neki, - mindig tudtára akartam adni, hogy én nem tekintem az ő gondoskodását olyan természetes valaminek, mint bármelyik fiú az édesapja gondoskodását. De megfelelő alkalomra vártam és most halott, - meghalt, anélkül, hogy egy jellel is előkészített volna bennünket. Sohasem fogja megtudni, mit éreztem iránta.
(Előveszi zsebkendőjét és őszintén zokog.)

RAMSDEN:
Honnan tudhatjuk mi azt, Octavius? Hátha mégis tudja: mi erről nem nyilatkozhatunk. No nézze! Hát ne sírjon!
(Octavius erőt vesz magán és elteszi a zsebkendőjét.)
Így már jól van. És most vigasztalóul hadd mondjak el magának valamit. Amikor utoljára találkoztam vele - ugyanebben a szobában történt -, így szólt hozzám: Tavy finomlelkű gyerek és maga a becsületesség, és látva azt, hogy más embereket milyen kevéssé becsülnek meg a tulajdon fiaik, igazán megértem, hogy mennyivel jobb volt hozzám, mint a saját vérem lett volna. No tessék! Hát nem esik ez jól magának?

OCTAVIUS:
Ramsden úr, ő nekem mindig azt mondta, hogy egyetlen embert ismert a világon, aki maga a becsületesség, és az Roebuck Ramsden.

RAMSDEN:
Oh, én voltam a gyöngéje; mert hát mi nagyon régi barátok voltunk. De magáról még egyebet is emlegetett mindig. Csak tudnám, hogy megmondjam-e vagy nem?

OCTAVIUS:
Azt ön tudhatja legjobban.

RAMSDEN:
Tudniillik a leányára vonatkozik.

OCTAVIUS (sóváran):
Annára? Oh Ramsden úr, mondja meg, mi az.

RAMSDEN:
Hát azt mondta mégis csak örül, hogy maga nem a fia, mert úgy gondolta, hogy majd valamikor Annié meg maga…
(Octavius mélyen elpirul)
Ej, talán mégsem kellett volna megmondanom. De neki komoly szándéka volt.

OCTAVIUS:
Oh, hiszen, ha csak valami kilátásom lehetne. Mert tudja, Ramsden úr, én semmit sem adok a pénzre, vagy arra, amit az emberek társadalmi állásnak neveznek; és nem tudom rászánni magamat, hogy azokért lelkesedjek és harcoljak. Már most Anna igazán kiváló teremtés; de egészen belenevelődött abba a fölfogásba, hogy tökéletlen jelleműnek tartja az olyan férfit, akiben nincs ambíció. És jól tudja, hogy ha hozzám jönne feleségül, először ki kellene okoskodnia magából azt, hogy mennyire szégyelli magát én miattam, mert, hogy semmiféle téren sem tüntettem ki magamat.

RAMSDEN (fölkel és háttal áll a kandallóhoz):
Badarság, édes fiam, badarság. Maga túl szerény. Aztán meg Annié olyan fiatal, hogy nem is tudja megítélni, mi egy férfi valódi értéke.
(Komolyabban)
De különben is, csudamód kötelességtudó leány, aki előtt szent lesz az apja óhajtása. Tudja-e, hogy amióta nagy leány is, nem hinném, hogy csak egyetlenegyszer azért tett vagy nem tett volna valamit, mert ő maga úgy kívánta. Mindig azt mondta: „Apám így kívánja tőlem”, vagy „Anyám nem szeretné”. Igazán, ez már szinte hibája. Gyakran mondtam neki, hogy meg kell szoknia az önálló gondolkozást.

OCTAVIUS (fejét csóválva):
Oh Ramsden úr, nem kérhetem meg Annát, hogy legyen a feleségem, mert, hogy az édesapja úgy óhajtotta.

RAMSDEN:
Hát, talán nem. Hát persze, hogy nem. Én is belátom. Nem; semmi esetre sem. De ha maga a saját érdemeinél fogva elnyeri Annát, úgy Anna igen-igen boldog lesz, hogy nemcsak a saját óhajának, hanem az apai óhajnak is eleget tehet. Eh! Rajta! No, ugyebár, megkéri a kezét?

OCTAVIUS (keserű vidámsággal):
Minden esetre megígérem önnek, hogy soha senki másnak a kezét nem fogom megkérni.

RAMSDEN:
Oh, erre nem is kerülhet rá a sor. Annié a maga felesége lesz, édes fiam, - ámbár (itt egyszerre igazán elkomolyodik) magának van egy igen nagy hibája.

OCTAVIUS (kíváncsian):
Miféle hiba az, Ramsden úr? Azaz, hogy inkább azt kellene mondanom, hogy a sok közül melyik hibámat gondolja?

RAMSDEN:
Megmondom, Octavius.
(Egy piros vászonba kötött könyvet vesz föl az asztalról.)
Itt a kezemben egy példánya a legalávalóbb, a legbotrányosabb, a legártalmasabb és a leggazabb könyvnek, amely valaha kikerülte azt, hogy a közhóhér a piacon megégesse. Én nem olvastam el. Én ilyen mocsokkal nem szennyezem be a lelkemet; de elolvastam, amit az újságok írnak róla. Nekem már a címe is elegendő.
(Olvassa.)
Forradalmi káté és zsebkönyv. Írta John Tanner, a M. N. O. T. milliomos naplopók osztályának tagja.

OCTAVIUS (mosolyogva):
De Jack…

RAMSDEN (mogorván):
De az Istenért, ne hívja őt Jacknek, az én házamban.
(Dühösen dobja a könyvet az asztalra. Aztán kissé megkönnyebbülve, elhagyja az asztalt, Octavius mellé megy és nyomatékos komolysággal beszél hozzá.)
Nos hát, Octavius, én tudom, hogy az én meghalt barátomnak igaza volt, amikor azt mondotta, hogy maga finomlelkű gyerek. Tudom, hogy ez az ember iskolatársa volt magának és hogy maga kötelességének érzi, hogy pártját fogja, mert gyermekkori pajtások voltak. De kérem, jusson eszébe, hogy a körülmények megváltoztak. Magát a barátom házában családtagnak tekintették. Maga ott lakott és ennélfogva nem dobhatták ki onnan a barátait. És ez a Tanner nevű ember a maga kedvéért kicsi korától kezdve szabadon járt-kelt a házban. Anniét is éppen olyan bátran szólítja keresztnevén, akárcsak maga. De hát amíg Annié apja élt, addig ez az ő dolga volt s nem az enyém. Ez a Tanner nevű ember csak gyerek volt az ő szemében; a nézetein mindig úgy mulatott, mint aki férfikalapot lát egy gyerek fején. De Tanner most már embernyi ember és Annié fiatal hölgy. Meg aztán az apja meghalt. Egyelőre még nem tudjuk pontosan, hogy mi van a végrendeletben; de én velem gyakran tárgyalt a dologról és előttem épp oly bizonyos, mint ahogy maga itt ül, hogy engem jelölt ki Anna gyámjául és gondnokául.
(Hevesen.)
És én egyszer s mindenkorra kijelentem önnek, hogy Annát nem tehetem és nem is akarom kitenni annak, hogy a maga kedvéért kénytelen legyen eltűrni annak a Tanner nevű alaknak a bizalmaskodását. Ez nem szép; nem helyes; nem járja. És mitévő lesz maga ebben az ügyben?

OCTAVIUS:
De Anna maga mondotta Jacknek, hogy akármilyen nézeteket hirdet is, mindig szívesen fogja látni, mert Jack ismerte az ő drága apját.

RAMSDEN (kijön a sodrából):
Az a leány egész bolondja a gyermeki kötelességnek.
(Mint egy meghajszolt ökör, úgy ugrik a John Bright szobra felé, amelynek vonásaiban azonban nincs részvét az ő számára. Beszédközben dühösen néz Herbert Spencerre, aki még hidegebben fogadja.)
Bocsásson meg Octavius, de a társadalmi elnézésnek vannak határai. Tudja, hogy én sem bigott, sem maradi ember nem vagyok. Tudja, én csak Roebuck Ramsden vagyok, amíg mások, akik kevesebbet produkáltak, címeket szereztek a nevük mellé, mert én az egyenlőségért és a lelkiismereti szabadságért harcoltam, amíg ők az egyházhoz és az arisztokráciához dörgölőztek. Whitefield meg én egyik alkalmat a másik után szalasztottul; el, mert a haladás emberei voltunk. De viszont tiltakozom az anarchia, a szabad szerelem és egyéb ilyesfajta dolgok ellen. És ha csakugyan én leszek Anna gyámja, meg kell tanulnia, hogy kötelességei vannak irántam. Én ezt nem tűrhetem. Nem fogom tűrni. Anna tiltsa ki John Tannert a házból; és maga is tiltsa ki.

(A szobaleány visszajön.)

OCTAVIUS: De…

RAMSDEN (figyelme a szobaleány felé fordul):
Pszt! Mi az?

SZOBALEÁNY:
Tanner úr szeretne a nagyságos úrral beszélni.

RAMSDEN:
Tanner úr!

OCTAVIUS:
Jack.

RAMSDEN:
Hogy mer Tanner úr látogatóba jönni hozzám? Mondja meg neki, hogy nem fogadhatom.

OCTAVIUS (sértődve):
Sajnálom, hogy barátaim orra előtt becsapja az ajtaját.

SZOBALEÁNY (nyugodtan):
Tanner úr nincs az ajtó előtt. Fönn van a szalonban Ramsden kisasszonnyal. Együtt jött Whitefieldnével meg Anna kisasszonnyal, meg Robinson kisasszonnyal.
(Ramsden érzelmei szóval ki nem fejezhetők.)

OCTAVIUS (vigyorogva):
No, Ramsden úr, ez teljesen Jackre vall. Fogadni kell őt, ha csak azért is, hogy kidobhassa.

RAMSDEN (elfojtott dühhel lökve ki az egyes szavakat):
Menjen föl és mondja meg Tanner úrnak, hogy szíveskedjék ideáradni.
(Szobaleány kimegy s Ramsden visszatért a kandallóhoz, mintegy megerősített állásba.)
Igazán azt kell mondanom, hogy mindez az átkozott szemtelenkedés - nohát, ha az anarchistáknak ilyen a modoruk, remélem, hogy önnek nagyon tetszik. És Annié vele van! Annié! A!
(fuldoklik).

OCTAVIUS:
Igen, és ez lep meg engemet. Mert Jack rettentően fél Annától. Itt okvetlenül történt valami.

Tanner John úr hirtelen benyit és bejön a szobába. Sokkal ifjabb, semhogy egyszerűen azt lehetne róla mondani, hogy szakállas, nagy darab ember. De máris látszik rajta, hogy férfikorában ebbe a kategóriába fog tartozni. De most még van az alakján valami fiatalos nyúlánkság, ámbár éppenséggel nem pályázik arra, hogy fiatalosnak lássék. Fekete kabátja egy miniszterelnökre is illenék, s kissé felhúzott és kifeszített válla, gőgös fejtartása s az az olimpusi méltóság, amellyel sörényét vagy inkább hatalmas gesztenyebarna hajzatát büszke homlokáról hátra veti, inkább Jupiterre utal, semmint Apollóra. Csodálatos folyékonysággal beszél, nyugtalan, ingerlékeny (csak meg kell nézni táguló orrcimpáit, nyughatatlan kék szemét, amely egy harmincketted hüvelyknyivel tágabbra nyílik a kelleténél) s talán egy kicsit bolond. Gondosan van öltözve, nem abból a hiúságból kifolyólag, mely nem tud ellenállni a piperének, de abból a tudatból kifolyólag, hogy minden, amit csinál, fontos, minélfogva éppolyan súlyt helyez egy látogatásra, mint más ember a nősülésre vagy alapkőletételre. Érzékeny, hevülékeny, túlzásokra hajló nagyon komoly ember, aki nagyzási hóbortban szenved és aki el volna veszve, ha nem volna érzéke a humor iránt. De éppen ebben a pillanatban cserbenhagyta a humora. Ha azt mondom, hogy izgatott, semmit sem mondtam, mert minden hangulata csak egy-egy izgalmi állapot. Most a borzalom állapotában van és egyenesen Ramsden felé tart, mintha csak eltökélt szándéka volna, hogy egy lövéssel leteríti a saját kandalló-szőnyegére. De, amit a felső zsebéből kiránt, nem pisztoly, hanem egy okmány, amelyet a fölháborodott Ramsden orra elé lök s így kiált föl:

TANNER:
Ramsden: tudja maga, hogy mi ez?

RAMSDEN (gőgösen):
Nem, sir.

TANNER:
Ez Whitefield végrendeletének egy másolata. Anna kapta ma reggel.

RAMSDEN:
Ha ön Annát mond, úgy sejtem, hogy Whitefield kisasszonyt gondolja.

TANNER:
Én a mi Annánkat gondolom, az ön Annáját, Tavy Annáját és most már - az Ég legyen irgalmas hozzám - az én Annámat.

OCTAVIUS (fölkel; nagyon sápadt):
Hogy gondolod ezt!

TANNER:
Gondolom!
(lobogtatja a végrendeletet)
Tudják-e, hogy a végrendelet kit jelöl ki Anna gyámjául?

RAMSDEN (hidegen):
Én azt hiszem, hogy engem.

TANNER:
Önt! Ember, önt meg engem! Engem! Engem! Engem! Mindkettőnket!
(Az íróasztalra dobja a végrendeletet.)

RAMSDEN:
Önt! Az lehetetlen!

TANNER:
Nem! Csak rettentően igaz!
(Octavius székébe veti magát.)
Ramsden! Húzzon ki belőle valahogyan! Ön nem ismeri Annát olyan jól, mint én. Minden bűnt el fog követni, amelyet egy tisztességes asszony elkövethet és valamennyi elkövetett bűnét azzal fogja igazolni, hogy a gyámjai kívánták. Mindent miránk fog kenni és mi csak úgy fogunk rá vigyázhatni, mint két egér egy macskára.

OCTAVIUS:
Jack, szeretném, ha más hangon beszélnél Annáról.

TANNER:
Ez a fiú szerelmes beléje s ez még jobban bonyolítja a dolgot. Mert Anna vagy a faképnél fogja hagyni, azzal a megokolással, hogy nekem kifogásom volt ellene, vagy hozzá fog menni feleségül, azzal a megokolással, hogy ön parancsolta. Mondhatom önnek, hogy soha még magamfajta és korombeli embert nem ért ilyen rettentő csapás.

RAMSDEN:
Hadd lássam azt a végrendeletet, sir.
(az íróasztalhoz megy s fölveszi az okmányt).
Nem hihetem, hogy az én öreg Whitefield barátom ily kevéssé bízott meg bennem, hogy társul adta mellém a…
(Olvasás közben azonban leesik az álla.)

TANNER:
És ezt mind saját magamnak köszönhetem; ez az eset rettentő iróniája. Whitefield egy szép napon közölte velem, hogy önt szemelte ki Anna gyámjául; és én bolond fejjel vitatkozni kezdtem vele, hogy micsoda őrültség egy fiatal nőt egy öreg ember felügyelete alá helyezni, akinek a nézetei elavultak.

RAMSDEN (megszédülve):
Az én nézeteim elavultak!

TANNER:
Végképpen. Én éppen akkor fejeztem be egy tanulmányomat, melynek címe úgy szólt, hogy „Le a deres fejűek úralmával” és tele voltam találó érvekkel és példákkal. Azt mondottam, hogy a helyes eljárás összepárosítani a tapasztalt öreg csontot a pezsgő fiatal vérrel. Akasszanak föl, ha nem fogott a szavamon s nem változtatta meg a végrendeletét - tudniillik a végrendelet két héttel kelt a beszélgetésünk után - s mint gyámot összepárosít engem önnel.

RAMSDEN (sápadtan és elszántan):
Nem vállalom a tisztséget.

TANNER:
Hát az ugyan mitől jó. Én is Richmondtól idáig egész úton folyton azt mondtam, hogy nem vállalom; de Anna ragaszkodik hozzá s egyre azt mondogatja, hogy ő persze csak szegény árvaleány és azoktól az emberektől, akik szívesen jártak a házukba, amíg édesapja élt, nem kívánhatja meg, hogy most sokat törődjenek vele. Ez az utolsó ütőkártya. Szegény árvaleány! Mintha egy páncélos hajó amiatt panaszkodnék, hogy ki van szolgáltatva a szelek és hullámok szeszélyének.

OCTAVIUS:
Ez nem volt szép tőled, Jack. Anna igenis árvaleány, akit neked pártfogolnod kell.

TANNER:
Pártfogolnom? De hát milyen veszély fenyegeti? A törvény az ő pártján van; a közrészvét az ő pártján van. Sok pénze van és semmi lelkiismereté. Tőlem mindössze is azt kívánja, hogy vállaljam az ő tetteiért a teljes erkölcsi felelősséget s hogy ő azután azt tehesse, amit akar, de az én rovásomra. Én nem tudom őt ellenőrizni, ő viszont úgy kompromittálhat engem, ahogy neki tetszik. Ilyen áron akár a férje is lehetnék.

RAMSDEN:
Ön vissza is utasíthatja a gyámságot. Én mindenesetre visszautasítom azt, hogy az ön gyámtársa legyek.

TANNER:
Jó, de mit fog szólni ehhez Anna? Vagy mit szól hozzá máris? Éppen csak annyit, hogy apja óhajtása szent előtte és hogy ő mindig úgy fog föltekinteni rám, mint a gyámjára, akár vállalom a felelősséget, akár nem. Visszautasítani! Hát próbálja visszautasítani a boa constrictor ölelését, ha már a nyaka köré kezd csavarodni.

OCTAVIUS:
Gyöngédtelen vagy hozzám, ha ilyeneket mondasz.

TANNER (fölkel és odamegy Octaviushoz, hogy megvigasztalja, de azért még mindig siránkozik):
Ha fiatal gyám kellett neki, miért nem választotta Tavyt.

RAMSDEN:
Ah csakugyan! Miért nem?

OCTAVIUS:
Megmondhatom. Nálam is puhatolózott, de én visszautasítottam a megbízást, mert szeretem Annát. Nem volt jogom ahhoz, hogy az apjával, mint gyámot a nyakába varrassam magamat. Whitefield úr Anna előtt is szóba hozta a dolgot s Anna azt mondta, hogy igazam van. Ramsden úr, ön tudja, hogy én szeretem Annát és Jack is tudja, fia Jack szerelmes volna egy nőbe, én azt a nőt, ha kiállhatatlannak tartanám is, az ő jelenlétében nem hasonlítanám a boa constrictorhoz.
(Leül a szobrok közé, arccal a falnak.)

RAMSDEN:
Nem hiszem, hogy Whitefield beszámítható állapotban volt, amikor a végrendeletét megírta. Ön maga is beismerte, hogy Whitefield az ön befolyása alatt végrendelkezett.

TANNER:
Nagyon megköszönheti nekem, hogy befolyásoltam. Kétezerötszáz fontot hagyományozott önnek fáradságáért. Tavy húgának hozományt ad és Tavynak magának ötezer fontot.

OCTAVIUS (újból megerednek a könnyei):
Nem fogadhatom el. Nagyon is jó volt hozzánk.

TANNER:
Nem is kapod meg, édes fiacskám, ha Ramsden fölborítja a végrendeletet.

RAMSDEN:
Ahá! Most már értem. Ön engem zsákutcába szorított.

TANNER:
Én rám csak azt hagyta, hogy vigyázzak Anna erkölcseire, azon a címen, hogy úgyis több pénzem van, mint amennyi javamra válik. Ez azt bizonyítja, hogy teljesen beszámítható állapotban volt, ugyebár?

RAMSDEN (dühösen):
Elismerem.

OCTAVIUS (fölkel és kibújik a fal mellől):
Ramsden úr, én azt hiszem, ön elfogultan ítéli meg Jacket. Jack becsületes ember, és képtelen arra, hogy visszaéljen…

TANNER:
Hallgass, Tavy; beteggé teszel. Én nem vagyok becsületes ember. Én olyan ember vagyok, akit egy halott kéz földhöz vágott, Így vagy amúgy, Tavy, most már muszáj elvenned, hogy kikerüljön a kezem alól. Pedig én mindent elkövettem, hogy megmentselek tőle.

OCTAVIUS:
Oh, Jack, meg akartál menteni attól, ami az én legfőbb boldogságom?

TANNER:
Igen, életfogytiglan való boldogság. Hiszen, ha csak egy félórai boldogságról volna szó, az utolsó filléremet is odaadnám, Tavy, hogy megszerezzem neked. De egy egész életre való boldogság! Nincs halandó ember, aki azt kibírja. Hiszen az a földi pokol!

RAMSDEN (indulatosan):
Badarság, sir. Beszéljen komolyan, vagy menjen és pocsékolja mások idejét. Okosabbat is tehetek, mint hogy az ön bolondságait hallgassam.
(A szó szoros értelmében rúgkapálva megy vissza az asztalhoz s beleül a székébe.)

TANNER:
Most hallottad, Tavy! Nincs a koponyájában egyetlen gondolat, amely 1878 után jött forgalomba. Annának okvetlenül szüksége van egy második gyámra, akitől tanácsot kérhessen.

RAMSDEN:
Büszke vagyok arra, hogy ön lenézi az én személyemet és eszméimet. Az ön eszméi, úgy hiszem, ebben a könyvben vannak letéve.

TANNER (kíváncsian siet az asztalhoz):
Micsoda? Maga megszerezte a könyvemet? Mit tart róla?

RAMSDEN:
Azt hiszi, sir, hogy én ilyen könyvet elolvasok?

TANNER:
Akkor minek vette meg?

RAMSDEN:
Nem vettem meg, sir. Valami hóbortos nő küldte meg nekem, aki, úgy látszik, bámulja az ön nézeteit. Éppen el akartam intézni az ön könyvét, amikor Octavius megzavart. De most el fogom intézni, ha megengedi.
(Olyan erővel hajítja bele a könyvet a hatalmas papírkosárba, hogy Tanner hátra kapta a fejét, mert úgy érzi, hogy odavágták.)

TANNER:
Maga is olyan neveletlen, mint jó magam. De legalább nem kell kölcsönösen udvariaskodnunk egymással.
(Megint leül.)
Mik a szándékai a végrendeletet illetőleg?

OCTAVIUS:
Szabad valamit megjegyeznem?

RAMSDEN:
Hogyne, Octavius.

OCTAVIUS:
Ne felejtsük el, hogy ebben a dologban Annának is lehelnek némi kívánságai.

RAMSDEN:
Magam is azt akarom, hogy Anna kívánságait tekintetbe vegyük, amennyire csak a józan ész megengedi. De ő csak nő, sőt mi több, ifjú és tapasztalatlan.

TANNER:
Ramsden, én kezdem sajnálni magát!

RAMSDEN (hevesen):
Nem érdekel, hogy milyen érzelmeket táplál ön irántam.

TANNER:
Anna csakis azt fogja tenni, ami neki jól esik. Sőt mi több, kényszeríteni fog bennünket, hogy mi ajánljuk azt, ami neki jól esik. Ha azután rosszul üt ki a dolog, minket fog okolni érte, De mert e pillanatban Tavy annyira eped utána…

OCTAVIUS (szégyenlősen):
Nem epedek, Jack.

TANNER:
Hazudsz, Tavy, mert epedsz. Tehát hívassuk le a szalonból és kérdezzük meg, hogy mit akar velünk megtétetni. Eredj Tavy és hozd ide.
(Tavy indul.)
De ne maradj el soká; mert köztem és Ramsden között olyan feszült a viszony, hogy a várakozás nagyon kínos lesz.
(Ramsden összeszorítja az ajkait, de nem szól semmit.)

OCTAVIUS:
Ne vegye tőle zokon, Ramsden úr. Nem beszél komolyan.
(Kimegy.)

RAMSDEN (nagyon megfontoltan):
Tanner úr, ön a legszemtelenebb ember, akivel élelemben találkoztam.

TANNER (komolyan):
Tudom, Ramsden úr. Pedig még én sem tudtam leküzdeni minden szégyenkezést. Mi a szégyenlősség levegőjében élünk. Mindenért szégyelljük magunkat, ami igazán megvan körülöttünk. Szégyelljük magunkat saját magunk miatt, a rokonaink miatt, a jövedelmünk miatt, a kiejtésünk miatt, a tapasztalataink miatt, szakasztott úgy, mint ahogy szégyelljük magunkat a meztelen testünk miatt. Édes Istenem, szégyellünk gyalog járni, szégyellünk omnibuszra ülni, szégyellünk bérkocsit fogadni, ahelyett, hogy hintót tarthatnánk, szégyellünk egy lovat tartani kettő helyett és mindenest a kocsis meg az inas helyett. Mennél több dolgot szégyell az ember, annál nagyobb a tisztessége. Maga például szégyelli megvenni a könyvemet és szégyelli elolvasni; az egyetlen dolog, amit nem szégyell: elítélni engemet egy könyv után, amelyet nem olvasott; pedig ez is csak azt bizonyítja, hogy szégyellné magát, hogy radikális elveket valljon. Nézzen rám, milyen sikereim vannak, mert az én tündérkeresztanyám nem tette bölcsőmbe a szégyenérzetet. Megvan minden jó tulajdonságom, amellyel egy férfi dicsekedhetik, kivéve…

RAMSDEN:
Örülök, hogy olyan jó véleménye van önmagáról.

TANNER:
Ön ezzel mindössze is azt akarja mondani, hogy szégyellenem kellene magamat, amiért a jótulajdonságaimról beszélek. Ön nem azt gondolja, hogy nincsenek jó tulajdonságaim; ön nagyon jól tudja, hogy én éppen olyan józan és tisztességes állampolgár vagyok, mint ön, egyénileg is éppen olyan megbízható, politikailag és erkölcsileg pedig sokkal megbízhatóbb.

RAMSDEN (legsebezhetőbb oldalán találom):
Ezt tagadom. Nem engedhetem meg sem önnek, sem másnak, hogy úgy bánjanak velem. mintha én is csak egy átlagos angol ember volnék. Én gyűlölöm az angol társadalom előítéleteit: megvetem szűkkeblűséget és megkövetelem, hogy önállóan gondolkozhassunk Ön adja a haladás emberét. No hát én annyit mondok önnek, hogy én már akkor is a haladás embere voltam, amikor ön még a világon sem volt.

TANNER:
Tudtam, hogy az csak nagyon régen lehetett.

RAMSDEN:
Én most is olyan modern ember vagyok, mint voltam. Bizonyítsa be, ha tudja, hogy valaha is kiejtettem kezemből a zászlót. Sőt haladottabb ember vagyok, mint valaha is voltam. Napról-napra jobban haladok.

TANNER:
Halad az években, Polonius.

RAMSDEN:
Polonius! Ön e szerint, úgy látszik, Hamlet.

TANNER:
Nem; én csak a legszemtelenebb ember vagyok, akivel ön ez életben találkozott, Így állítja be ön azt az embert, akiről azt tartja, hogy teljesen romlott. Amikor meg akar leckéztetni, mint igazságos és tisztességes ember fölteszi a kérdést, hogy mi a legrosszabb, amit jó lelkiismerettel a szememre lobbanthat. Tolvaj, hazug, hamisító, házasságtörő, hamisan esküvő, korhely, iszákos! Egyik sem illik reám. Tehát megint csak odalyukad ki, hogy nincs bennem szégyenérzet. No jó, megengedem. Sőt gratulálok hozzá magamnak; mert, ha én is szégyelleném az igazi mivoltomat, éppen olyan hülye alak lennék, mint bárki önök közül. Gyakorolja magát egy kissé a szemtelenségben, Ramsden, s kitűnő ember lesz magából.

RAMSDEN:
Én nem…

TANNER:
Maga nem pályázik az effajta népszerűségre. A jó Isten tartsa meg, de én oly bizonyosra vettem, hogy ez lesz a felelet, mint amily bizonyosra vettem, hogy az automatából egy skatulya gyújtó jön ki, ha becsúsztatok egy pennyt a nyíláson; maga szégyellt volna egyebet felelni.

A lesújtó replika, amelyre Ramsden szemmel láthatólag összeszedte minden erejét, örökre füstbement, mert ebben a pillanatban toppan be Octavius Whitefield Anna kisasszonynyal és a mamájával. Ramsden fölugrik és rohan az ajtóhoz, hogy fogadja őket. Hogy Annát szépnek találjuk-e, vagy sem, ízlés dolga, tehát jóformán azon fordul meg, hogy milyen korúak vagyunk és melyik nemhez tartozunk. Octavius szemében elbűvölően szép nő, akinek jelenlétében átváltozik az egész világ s az egyéni tudat korlátolt határai, az egész emberi faj életére való misztikus vissza-emlékezés révén végtelenül kiszélesednek, egészen a keleti származásig, sőt még messzibbre, a paradicsomig, ahonnan az emberi nem kibukott. Az ő szemében Anna a valósággá vált regény, minden értelmetlenségnek igaz belső értelme; Anna az, aki megnyitotta az ő szemeit és fölszabadította, az ő lelkét: Anna az idő, tér és körülmények megszüntetése, Anna az ő vérének átszellemülése az élet vizének rohanó árjává, Anna minden titkok megfejtése és minden dogmák megszentelése. Az édesanyja szemében, hogy a lehető legenyhébben fejezzük ki magunkat, Anna semmi effélét nem jelent. Nem mintha Octavius bámulata bármiképp is nevetséges vagy megszégyenítő volna. Anna a lehetőségig jó termetű, igazi úrileány, kecses és bájos s a szeme és a haja elragadó. Azonkívül, ahelyett, hogy madárijesztőt csinálna magából, mint az édesanyja, fekete és lila selyemből olyan gyászruhát eszelt ki, amellyel megtiszteli elhunyt atyját s egyúttal kifejezi azt a merész és szabadelvű családi tradíciót, amelyet Ramsden olyan nagyra tart.

Mindez azonban még nem magyarázza meg Anna elbűvölő hatását. Képzeljük, hogy az orra fitos, a szeme kancsal, cseréljük fel fekete és lila kosztümjét egy virágárusleány kötényével és tollaival, és a férfiak még mindig álmodozni fognak róla. Az életerő éppen olyan köznapi, mint az emberiesség, de mint az emberiesség, az is néha a lángelméig emelkedik; és Anna az életerő lángelméi közül való. De ha megengedik, egy csöppet sem túl érzékies teremtés; mert ez nem az életerő túl bősége, hanem inkább fogyatékossága volna. Igazán tiszteletreméltó nő, aki tökéletesen tud magán uralkodni s akin ez meg is látszik, ámbár egész magaviseleté egész modernül őszinte és közvetlen. Bizalmat gerjeszt, mint olyan valaki, aki sohasem tesz olyat, amit nem akar megtenni; sőt talán félni is lehet egy kicsit tőle, mint olyan nőtől, aki valószínűleg mindig megteszi azt, amit kívánatosnak tart, s mint aki a mások jóvoltára és a saját igazságérzetére is csak annyiban van tekintettel, amennyiben az okvetlenül szükséges. Szóval az a nő, akiről a nálánál gyengébb nők azt mondják, hogy macska…

Nem lehet valami illedelmesebbet elképzelni, mint ahogy belép s ahogy Ramsden fogadja, akit ő megcsókol. A boldogult Whitefield úr már a kelletén túl meg volna elégedve az urak megnyúlt arcával (kivétel Tanner, aki nagyon nyugtalan), a néma kézszorításokkal, a meghatottan odatolt székekkel, az özvegy szipákolásával s leánya könnyben úszó szemével, akiről nyilvánvaló, hogy szíve nem engedi szóhoz jutni a nyelvét. Ramsden és Octavius két széket hoznak el a faltól s odatolják a két hölgy elé; de Anna odamegy Tannerhez s az ő székét foglalja el, amelyet Tanner egy hirtelen mozdulattal felkínál, de rögtön utána izgatottságát azzal vezeti le, hogy kiszámított illetlenséggel ráül az íróasztal szélére. Octavius Anna mellett ad széket Whitefieldnének s ő maga leül arra az üres székre, amelyet Ramsden Herbert Spencer mellszobra alá állított.

Whitefieldné, mellesleg szólva, kistermetű asszony, akinek fakó lenhaja olyan, mint a szalma, amelybe tojást rakunk. Az arcán van valami tétova agyafúrtság, a hangjában valami sipító tiltakozás s azt a hatást kelti, mintha a könyökével félre szeretne tolni egy nálánál nagyobb termetű személyt, aki őt a sarokba akarja szorítani. Az ember úgy sejti, hogy azok közül a nők közül való, akik tudják, hogy mint ostoba és számot nem tevő lényekkel bánnak velük, s akik, bár semmiképp sem tudnak felszínen maradni, még sem nyugodnak bele a sorsukba. Octavius vele szemben kissé lovagias módra hallatlanul figyelmes, még akkor is, amikor a lelke Annával van tele.

Ramsden ünnepélyesen visszatér az íróasztalnál levő elnöki székéhez, ügyet sem vet Tannerre és megkezdi a tárgyalást.

RAMSDEN:
Sajnálom, édes Annié, hogy ilyen szomorú pillanatban, üzletileg kell tárgyalnunk. De szegény édesapád végrendelete egy nagyon komoly kérdést vet föl. Úgy hiszem, olvastad.
Anna egy fejbólintással és egy lélegzettel mond igent, annyira meg van hatva, hogy nem tud szólni.