Linwood Barclay

HAJSZA

Linwood Barclay

HAJSZA

A mű eredeti címe

Find You First

Copyright © 2021 by NJSB Entertainment Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Beke Cz. Zsolt

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BEKE CZ. ZSOLT

A borítót LanaUst fényképének felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 632 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 24160

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Neethának

PROLÓGUS
Massachusetts, Springfield határában

Todd hallgatta a telefon csöngését, arra várt, hogy valaki felvegye. Két csöngés, aztán egy harmadik. Idő kell, amíg az öregek elkászálódnak a készülékhez. Lehet, hogy járókeretre vagy kerekesszékre szorulnak. Még ha vezeték nélküli telefonjuk van is, az esetek felében be van csúszva a fotel szivacsai közé, és amikor csörögni kezd, azt sem tudják, hol keressék.

– Halló!

Jól van. Női hang, határozottan idős. Elővigyázatosnak kell lenni. Néha a felnőtt gyerekeik éppen akkor látogatják meg az idős szüleiket, amikor Todd telefonál, és ha ők veszik fel, akkor a legjobb, ha bontja az ember a hívást. Máskülönben már az első pillanatban gyanakodni kezdenek.

– Nagyi? – szólalt meg Todd.

Mindig vaktában lőtt, hiszen azt sem tudhatta, hogy vannak-e egyáltalán a hívott félnek unokái, pláne fiúunokái.

– Eddy? – kérdezett vissza az idős hölgy.

Helyben vagyunk.

– Igen, Eddy vagyok – mondta Todd. – Jaj, nagymama, olyan jó, hogy elértelek!

– Hogy vagy? – érdeklődött amaz. – Várj egy percet, lehalkítom a tévét. Olyan régen hallottam felőled. Úgy volt, hogy az apád meglátogat valamelyik nap, de hiába várok rá...

– Nagymama, bajban vagyok.

– Mi történt?

– Bajban vagyok, és csak te segíthetsz.

– Mi történt? – kérdezte az idős hölgy ismét nagyszülői aggodalommal. – Mi a baj?

– Letartóztattak.

A nagymama levegő után kapott.

– Jaj, ne, Eddy! Most hol vagy?

– A rendőrségen – felelte Todd. Persze ez nem volt igaz. A lakókocsija konyhaasztalánál ült, előtte egy laptop, egy doboz Bud Light és egy félbehagyott pizzaszelet.

– Mit tettél? – kérdezte az idős nő.

– Nem az én hibám. A másik elém vágott, én meg elrántottam a kormányt. Nem akartam elütni azt a babakocsis nőt. Volt benne egy gyerek is.

– Te jó ég...

– Nekihajtottam egy fának, a zsaruk találtak valami anyagot az autómban, ami persze nem az enyém, az egyik haverom hagyta ott, és csak egy zacskónyi volt, de az én kocsimban találták, szóval... bent tartanak, amíg nem intézem el az óvadékot. Fogalmam sincs, mihez kezdjek.

– Fel kell hívnod az apádat! Ő majd...

– Nem, én... azt nem tehetem. Le fogja szedni a fejem. Kell egy kis idő, hogy elmagyarázzam, mi történt, és hát tudod, hogy milyen. Talán még itt is hagyna, hogy megtanuljam a leckét, ami nem fair, mert, Istenre esküszöm, nem az én hibám volt, és egyébként is, ki kell fizetnem az óvadékot, és...

– Mennyi? – kérdezte a hölgy.

Todd elmosolyodott. Ráharaptak a csalira. Már csak fel kell tekernie a zsinórt, és be kell húznia a csónakba.

– Kétezer-ötszáz – felelte Todd. – Nincs ennyi pénzem. Nem is tudom... Nem szeretek ilyet kérni...

– Ha nem fizeted ki, mennyi ideig maradsz rács mögött? – A nő egyre jobban aggódott.

– Nem is tudom. Néhány napig biztos. Tudod, betesznek az összes többi közé. Némelyik... akkora, mint egy ház, és még veszélyes is, talán... remélem, senki sem akar majd... tudod, mik történnek a kölykökkel egy ilyen cellában.

Talán túl messzire megy? Túltolhatja a dolgot. Todd úgy vélte, az első néhány alkalommal túljátszotta a szerepét, úgy adta elő, mintha a teljes Árja Testvériség át akart volna menni rajta. Jobb, ha inkább az áldozat képzelőerejére bízza a dolgot.

A legjobb az egészben, hogy az idősek jelentős hányadának még volt vezetékes telefonja. Némi online trollkodás után az ember megszerzi egy idősotthon címét, a telefonszámok alapján visszakeresi az ott lakók nevét, és össze is állt a lehetséges célpontok hosszú listája. Ha mindenkinek lett volna mobilja, ez az egész sokkal nehézkesebb lett volna. Persze Todd mindig mobilt használt, ráadásul eldobható, egyszer használatos készülékeket. Minden héten másikat vett. Nem akarta, hogy visszakövessék a hívást, mert ha nagyi végül megkérdezi valamelyik családtagtól, hogy a kis Eddy, Timmy vagy Walter elrendezte-e azt a rendőrségi ügyet, valaki csak felkiáltana, és feltenné a kérdést:

– Mennyi pénzt küldtél?

Todd mindig kétezer-ötszáz dollárt kért. Szép, kerek, hihető összegnek tartotta. Ha többet kér, azzal elijesztheti az öregeket, ha kevesebbet, akkor meg semmi értelme sincs erőlködnie.

Meglehet, ez lesz az utolsó akciója. Egész szép pénz keres a számítógép-kereskedésben. Részidős munka ugyan, de úgy néz ki, három műszak helyett négyet kell majd vinnie. Amióta találkozott Chloeval – az az igazán nem semmi, amikor kiderül, hogy az embernek van egy féltestvére, akiről addig még csak nem is hallott –, elkezdte szégyellni magát, amiért így egészíti ki a jövedelmét. Ja, talán ennyi volt. Ez az utolsó.

Talán.

Jó lenne azt mondani neki, amikor legközelebb meglátogatja őt Providence-ből azzal az ősrégi AMC Pacerrel, hogy már nem csinálja többet. Persze ehhez be kellene vallania, hogy korábban csinálta. Fura érzés volt, mintha meg kellett volna gyónnia neki, de a lány ilyen hatással volt rá. Todd úgy vélte, Chloe sejti, hogy valami simlisséget művel. A lány sok időt töltött idős emberek között – a nagyapja valamilyen idősotthonban lakott, és gyakran meglátogatta –, és sokat rontana a renoméján, ha kiderülne, éppen az idősökön nyerészkedik.

– Én... én nem adhatom oda a pénzt – dadogta az idős hölgy a vonal túlsó végén.

Todd szája kiszáradt, kortyolt egy nagyot a söréből.

– Nagyi, ha megtennéd, azzal az életem mentenéd meg.

– Vigyem el a rendőrségre? Az egyik ápoló bevihetne. Mondjuk Sylvia, ő olyan kedves, és...

– Nem, dehogyis! – vágta rá Todd. – Erre semmi szükség. A rendőrségen azt mondták, hogy csak fel kell hívnod a Western Uniont. Telefonon is el tudod intézni. Ha megkapták a pénzt, továbbítják a rendőrségnek, és szabadon távozhatok. Van nálad toll és ceruza? Megadnám az adatokat.

– Tartsd egy kicsit!

Az idős hölgy félretette a kagylót. Papírzörgés.

– Azt hiszem, a toll becsúszott a párnák közé. Várj, talán... – hallatszott a háttérből.

Istenem, hogy milyen szerencsétlenek tudnak lenni! Todd azzal vigasztalta magát, hogy nekik már úgy sincs sok hátra. Néhány száz dollárral kevesebbjük marad, most ez kit zavar? Ha valamikor elfogy a pénzük, csak szólniuk kell a gyerekeiknek...

Valaki olyan hangosan dörömbölt a lakókocsi ajtaján, hogy Todd összerezzent. Aztán még kétszer.

– Mr. Cox! Todd Cox! – ordította egy férfihang.

Mi az ördög? Pláne ilyenkor, este kilenc után, nem sokan látogatnak errefelé. Ugyan az út közelében parkolt, de a lakókocsit egy fasor takarta. Csendes volt, leszámítva a telek határában megszólaló tűzoltószirénákat.

Todd hunyorogva kinézett az ablakon. A kinti lámpa homályos fényében két alak állt a salakbeton téglákból összerakott lépcsőn. Egy nő és egy férfi, mindketten a harmincas éveik végén, negyvenes éveik elején. Valami lógott az övükön... Egy jelvény? Egy kibaszott jelvény?

– Todd Cox! Itthon van? – üvöltötte a férfi.

– Ki az? – kérdezett vissza Todd, mintha nem tudná.

– Rendőrség.

Baszki, baszki, baszki, baszki, baszki!

– Találtam tollat és ceruzát! – mondta a nagymama örömtől ragyogó hangon.

Todd összecsukta a húsz dollárért vásárolt eldobható telefonját. A laptopja mellett ott hevert kinyomtatva az ország idősotthonainak listája, a lejárt hitelkártyaszámlája és a mindennapokban használt iPhone-jának telefonszámlája. Megragadta a nyomtatványokat, és az étkészletes fiókba dugta őket, miközben elindult az ajtó felé.

Hogyan jöttek rá? Hogyan akadtak a nyomára? Hiszen olyan óvatos volt! Mindig új telefont vett, másik Western Union-számlát használt, gondosan elfedte a nyomait. Mivel a két rendőr nem viselt egyenruhát, így arra gondolt, hogy biztosan nyomozók. Az pedig nem jó, nagyon nem jó.

– Mr. Cox, nyissa ki az ajtót, kérem! – szólalt meg a rendőrnő. Mély, parancsoló hangja alapján olyasvalakinek tűnt, aki gond nélkül szétrúgná a tökeit.

Hová is mehetne? A lakókocsi hátsó ajtaja ugyanazon az oldalon volt, mint a bejárat, arra nem tud meglógni. Így inkább odalépett az ajtóhoz, vett egy mély levegőt, próbált olyan képet vágni, mint aki leszarja ezt az egészet, és kinyitotta az ajtót. Ekkor pillantotta meg a tízéves Hyundaia mellett parkoló, sötétített üvegű kisteherautót.

A két rendőr megvillantotta a jelvényét.

– Kendra Collins nyomozó – mondta a nő.

– Rhys Mills nyomozó – mutatkozott be a férfi.

– Miben segíthetek? – kérdezte Todd.

– Szeretnénk beszélni önnel odabent – felelte Mills.

– Miről?

– Majd megtudja, ha beenged minket.

Todd idegesen toporogni kezdett.

– Van parancsuk? – firtatta.

– Mr. Cox, mihez kellene parancs? – értetlenkedett Collins. – Talán valami illegális dolog közben zavartuk meg?

– Jaj, dehogyis, ilyesmiről szó sincs! – hadarta Todd erőltetett mosollyal. – Csak azt hittem, ilyesmit kell mondani, ha rendőrök akarnak bejönni az ember házába.

Todd ellépett az ajtótól, és beengedte a két nyomozót. Mindkettejük arcára lemondó arckifejezés ült ki, amikor a küszöböt átlépve a konyhában találták magukat. A konyha egyik oldalán valami nappaliféleség, már ha lehet annak nevezni, a másik oldalán keskeny folyosó, ami a két hálószobához és a fürdőszobához vezetett. A mosogató teli volt koszos edényekkel, a pulton sörösdobozok és elviteles ételdobozok álltak halomban.

– Nézzék, fogalmam sincs, miért vannak itt – szólalt meg Todd –, de én tiszta vagyok, mármint ha drogot vagy valami ilyesmit keresnek. Nem követtem el semmit, nem is élek ilyenekkel. Eskü.

– Maga Todd Cox? – kérdezte Rhys Mills, miközben a mosogató tartalmát vizsgálta. – Huszonegy éves, New Havenben született 2001. szeptember tizedikén?

– Igen, egy nappal az előtt a borzalom előtt.

– Az ön édesanyja Madeline Cox? – szólalt meg Kendra Todd a háta mögül.

– Pontosan. – A nő felé fordult, teljesen háttal állt a férfi nyomozónak. – Miatta jöttek?

– Szeretném, ha megnézne valamit.

Kendra elővette a telefonját, megnyitotta a galériát, és úgy nyújtotta Todd felé, hogy a férfinak le kellett hajolnia.

– Nem látok semmit...

– Nézze csak meg közelebbről – győzködte Kendra.

Todd hunyorgott, közelebb hajolt. Rhys ekkor mögé lépett, és a tarkójába nyomta a tűt.

– Mi a...? – Todd hirtelen megpördült, a nyakához kapott, mintha csak egy méh csípte volna meg. Rhys azonban elég gyors volt ahhoz, hogy nemcsak az injekciós tű tartalmát tudta befecskendezni, de még ki is tudta húzni a tűt, mielőtt Todd odacsaphatott volna.

Todd szinte azonnal elvesztette az egyensúlyát.

– Jesszusom... mi... a... fene... – Kérdő tekintettel nézett a vigyorgó Rhysre.

– Sajnálom, Mr. Cox.

– Egy pillanat, és itt vagyok – mondta Kendra, azzal kilépett az ajtón.

– Hová ment a társa? – Todd fél kézzel megtámaszkodott a falon.

– Nem tart sokáig, és nem fog fájni – magyarázta Rhys némi együttérzéssel a hangjában. – Hamarosan vége lesz. – Gumikesztyűt vett fel, a szára meghúzva nagyot csattant a csuklóján.

Todd lassan a földre csúszott, amikor a feneke leért, a falnak döntötte a fejét, és figyelte, ahogy a helyiség forog körülötte.

Kinyílt az ajtó, Kendra lépett be, az ő kezén is kesztyű. Két nagy utazótáskát cipelt. Ledobta őket a padlóra, kicipzározta az egyiket, egy alaposan összehajtogatott, fényes, fekete valamit vett elő, aztán széthajtogatta azt.

Hullazsák.

– Még azelőtt zsákoljuk be, hogy összeszarná magát – javasolta. – Nem akarok a szükségesnél többet takarítani.

Rhys egyetértően bólogatott.

Todd még nem halt meg, de már nem volt annyi ereje, hogy bemásszon a zsákba. Rhys megemelte a hónaljánál fogva, ráfektette a zsákra, bebugyolálta vele a haldokló férfit, aztán a lábától kezdve felhúzta a cipzárt.

Megállt egy pillanatra, mielőtt Todd arca előtt is összehúzta volna a zsákot, és az áldozata ködös, semmibe vesző tekintetébe nézett.

– Mindig ez a legizgalmasabb része – jegyezte meg. – Amikor kiszáll belőlük az élet.

Végig behúzta a cipzárt.

– Sötét – mondta alig hallhatóan Todd.

– Még mennyi? – kérdezte Kendra Rhystől.

– Maximum egy perc – vonta meg a vállát a férfi.

Pár másodpercig még némi mozgolódás hallatszott a zsákból, aztán semmi. Kendra várt egy percet, aztán kinyitotta a másik táskát, amiből lefolyótisztítót, hipót, súrolókefét, törlőrongyokat, papírtörlőt és kukászsákot pakolt elő.

– Tiéd a fürdő – mondta Rhys.

– Ne csináld! – fintorgott Kendra.

Rhys eltökélten ingatta a fejét.

– Tudod, hogy nem bírnám elviselni. Ha a fürdő csak feleolyan rossz, mint a konyha, akkor is olyan lesz, mint egy latrina a frontvonalon.

Istenem, gondolta Kendra, Rhys néha annyira tud rettegni a baktériumoktól! Gond nélkül kinyír valakit, de ha ki kell pucolnia a vécét, akkor kidobja a taccsot.

– Szerinted mit csinált a fickó? – töprengett Kendra. – Teljesen kiakadt, amikor azt hitte, zsaruk vagyunk.

Mills a laptopon heverő telefonra pillantott.

– Eldobható. Talán drogok. – Elhallgatott. – Tökmindegy.

– Sokkal egyszerűbb lenne ezt is csak úgy felgyújtani, mint a múltkorit – jegyezte meg Kendra.

– Ha a fák túloldalán nem állna ott a tűzoltóság épülete, én is benne lennék. De így pillanatok alatt ideérnének. Esélye sem lenne a tűznek.

Módszeresen dolgoztak. Kendra, engedve társa kényességének, elindult a lakókocsi hátsó része felé, hogy kitakarítsa a fürdőszobát. Kipucolta a mosdót és a zuhanyzót, lefolyótisztítót öntött a lefolyóba, hogy a bűzelzáró szifonban minden feloldódjon. Ezt követően alaposan fertőtlenítette hipóval az összes felületet, a vécét, a zuhanyzó falait, még a fiókok és a szekrények belsejét is.

Egy szemeteszsákba beleszórta Todd fésűjét, borotváját, fogkeféjét, a megkezdett szappanokat, minden pipereeszközt, amit valaha is használhatott. Nemcsak a kis szemetest ürítette ki, hanem a zsákba dobta magát a kis szemetest is, a törölközőkkel és a kéztörlőkkel együtt.

– Mi a helyzet odakint? – kiáltotta Kendra.

– Haladok – felelte Ryan a folyosó túlsó végéről.

Kendra pihenésképpen visszaindult a konyha felé. A konyhapult tisztán csillogott, az üres rozsdamentesacél mosogató ragyogott, a hűtőszekrény ajtaján egy elmosódott ujjlenyomatot sem lehetett látni. A nő elismerően füttyentett.

– Akár be is költöznék, ha ez nem egy kicseszett lakókocsi lenne.

Majdnem négy órán át takarítottak. Legutolsó lépésként visszamentek a kisteherautóhoz, és egy nagy teljesítményű porszívóval még egyszer végigmentek a helyiségeken. Az ajtó mellett ott sorakozott a hullazsák és tíz szemeteszsák, amelyek többek között Todd minden, a szekrényekben és a fiókokban fellelhető ruhaneműjét, a laptopját, a számláit, az idősotthonokról készített listát – amit valami miatt az étkészletek között találtak meg –, az étkészleteket, a mosogató alatt gyűjtött szemetet és egy félbehagyott pizzaszeletet tartalmaztak.

– Benéztél az ágy alá is? – kérdezte Rhys.

– Nem vagyok hülye – vágott vissza Kendra. – Jól is tettem, mert találtam egy üres sörösdobozt. Körülnézek, nem hajított-e el egyet valahol a ház körül is.

Egy kulcscsomó lógott Rhys mutatóujján.

– Én megyek a Hyundaijal. Amit csak tudunk, pakoljunk bele. Ami nem fér bele, azt bepakoljuk a furgonba. Először a temetkezési vállalathoz menjünk, aztán a szeméttelepre.

– Már majdnem kettő – pillantott Kendra az órájára.

– Ha mázlink van, hajnalra végzünk is. Aztán egy napig csak aludni fogok.

– Arra lenne eszed...

Megragadták a hullazsák egy-egy fülét, és beemelték a Hyundai csomagtartójába. Sikerült még néhány zsákot is betenni mellé, de jutott belőlük a hátsó ülésre, a maradékot pedig a furgon hátuljába pakolták be.

Megálltak egy percre, hogy vegyenek egy mély levegőt.

– Hipószagom van – panaszkodott Kendra. – Azért ez nem egy egyszerű takarítás.

– Te jössz utánam, vagy te mennél inkább előre?

– Majd követlek, nem biztos, hogy emlékszem, hol kell befordulni.

– Basszus, a telefon!

– Bezsákoltam azt is. Ott volt a laptop mellett.

– Nem, nem az olcsó eldobhatóra gondolok. Biztos, hogy volt saját telefonja is. Volt egy telefonszámla a laptop mellett.

– Biztos ott van a zsebében, a hullazsákban.

– Majd később megnézzük.

Mindketten elhallgattak. Rhys hátrahajtotta a fejét, a homlokára tette a kezét, és a csillagokat figyelte. Aztán leengedte a kezét, és sóhajtott egy nagyot.

– Kettőt kicsináltunk. Még heten vannak.

1. FEJEZET
Három héttel korábban
Connecticut, New Haven

– Ön haldoklik.

Dr. Alexandra Nyman valamilyen reakcióra számított, amikor közölte a diagnózist, de Miles Cookson a telefonját böngészte.

– Hallotta, amit mondtam? – kérdezte Alexandra. – Tudom, hogy ez így mellbevágó, de mindig azt mondta, hogy legyek őszinte önnel. Ezt pedig nem is lehet szépíteni.

Megkerülte az asztalát, leült a Miles melletti bőrfotelbe, és úgy helyezkedett el, hogy a jobb térde centikre legyen a férfi bal térdétől. A kezében a mappa több tíz oldalnyi leletet tartalmazott.

Miles még mindig a két hüvelykujjával kopogott a telefonja képernyőjén.

– Éppen utánanézek.

– Nem kell utánanéznie – mondta az orvos. – Itt ülök maga mellett, kérdezzen, amit csak akar.

– Alex, ez valami tévedés – pillantott a nőre Miles. – Az nem lehet, hogy haldoklom. A kurva életbe, még csak negyvenkét éves vagyok! Valami másról van szó. Valami másnak kell lennie. Az ég szerelmére, nézzen csak rám!

Alex így is tett. Miles ránézésre jó formában volt. Százhetvenkét centi, nyolcvan kiló, sportos testalkat. A harmincas éveiben még néhány maratont is bevállalt, és azóta is hetente párszor eljárt futni. Szinte teljesen megkopaszodott, de még ez is jól állt neki, olyan Patrick Stewart-stílusban.

– Miles, a vizsgálatok alapján...

– Leszarom a vizsgálatokat! – Miles letette a telefont, és az orvosa szemébe nézett. – Az úgynevezett tünetek mindegyikének lehet a stressz az oka. Most komolyan azt akarja mondani, hogy maga még soha nem vesztette el a türelmét, nem volt nyugtalan, vagy néha nem felejtett el dolgokat? Jó, az utóbbi időben tényleg ügyetlen voltam. Megbotlottam a saját lábamban. De a diagnózis akkor is téves.

A nő nem szólt semmit, hagyta, hogy a férfi kiadja a dühét.

– Jézusom! – suttogta Miles. – Hogyan... Csak a feszültség, a stressz az oka. Kicseszett doktorok, maguk mindig csak a bajt keresik ott is, ahol nincs. Csak hogy ne érezzék úgy, hogy az egyetemen töltött annyi év veszendőbe ment.

Alexandra arckifejezése nem egyet nem értésről, hanem együttérzésről tanúskodott.

– Sajnálom – mondta Miles. – Ez övön aluli volt.

– Semmi baj.

– Csak... csak nehéz elfogadni.

– Tudom.

– Szóval akkor nem a stressz az oka, igaz?

– Ha csak a nyugtalanságról, a feledékenységről vagy a hirtelen hangulatingadozásról lenne szó, arra még azt mondanám, akkor egyetértenék önnel. De a stressz nem magyarázza az önkéntelen mozdulatokat, a rángatózást, a tikkelést...

– Bassza meg a jó kurva élet! – szaladt ki Miles száján.

– Hadd pontosítsam, amit a haldoklásról mondtam. Nincs gyógymód, nem tehetünk semmit. Felírhatok tetrabenazint, ami segít, ha elhatalmasodnának a tünetek, de meggyógyítani az sem fogja.

Miles epésen felnevetett.

– Miért nem rák? Annyi mindent lehet kezdeni a rákkal. Kivágni, kemóval elpusztítani. De éppen ez?

– Sajnos ebben az esetben ilyesmire nincs lehetőségünk – magyarázta Alexandra. – A Huntington-kór... olyan, mintha az Alzheimert, az ALS-t és a Parkinsont összekevernék. A tünetek is hasonlíthatnak bármelyikre.

– Csak rosszabbak.

A doktornő nem válaszolt semmit.

– A minap is csak egyetlen lépést akartam megtenni, de az agyam azt mondta, hogy még mit nem – mesélte Miles. – Nem mozdult a lábam, aztán a következő pillanatban minden működött. Dorian, az asszisztensem megbeszélt egy találkozót, elmondta a részleteket, de öt perccel később már nem emlékeztem semmire.

– Tudom.

– Vannak időszakok, amikor nyugtalannak érzem magam, mintha bizseregne a bőröm. Csinálnom kell valamit, mert képtelen vagyok megnyugodni. – Miles hirtelen elhallgatott. – Mennyire lesz borzasztó?

– Ez a központi idegrendszer megbetegedése – közölte az orvos a száraz tényeket. – Egyre kevésbé lesz ura a mozdulatainak. Az ALS-sel szemben, amikor a test cselekvőképességének elvesztése ellenére az ember tudata tiszta marad, a Huntington a kognitív képességekre is hatással van.

– Demencia – foglalta össze Miles, mire a doktornő bólintott.

– Eljön majd az a pillanat, amikor már állandó felügyeletre szorul. Nincs gyógymód, de jó ideje folynak ilyen jellegű kutatások. Idő kérdése, hogy mikor találnak valamit.

– De az rajtam már nem segít – állapította meg Miles.

Alexandra ismét hallgatott.

– Ki végzi a kutatást? Mennyi pénzre van szükségük? Írok egy csekket, hogy kapják össze magukat, és csináljanak is valamit. Mennyire van szükségük? Egymillióra? Tízmillióra? Mondja meg, és holnap már ki is állítom a csekket.

A doktornő hátradőlt a fotelben, és karba fonta a kezét.

– Miles, ez nem olyasmi, amit pénzzel meg tud oldani. Ebben az esetben nem erről van szó. A világ összes pénze sem lenne elég ahhoz, hogy egyik napról a másikra meglegyen a gyógyszer, pedig nagyon is elkötelezett emberek dolgoznak rajta.

Miles elfordította a fejét, és kinézett az ablakon, hogy megeméssze a hallottakat.

– Mennyi időm van hátra?

– A helyzet az, hogy legyen szó Huntingtonról, rákról vagy szívbetegségről, mindig csak tippelni tudunk, hogy mennyit élhet a beteg. Gondoljon csak Stephen Hawkingra. Amikor ALS-szel vagy más néven Lou Gehrig-betegséggel diagnosztizálták, azt mondták neki, hogy maximum két éve van hátra, de aztán ötvenöt évet élt a betegségével. Tavaly egy fickó eljött az éves ellenőrzésére, nem találtam nála semmi problémát, két nappal később szívroham vitte el.

– Ezzel nem sokat segít... – jegyezte meg Miles.

– Tudom. A maga esetében négy-öt évről beszélhetünk, de ez lehet kevesebb, vagy akár húsz év is. A genetikai vizsgálat során a magas nukleotidismétlődéseket kerestük. Harminchat alatt a Huntington esélye jóval alacsonyabb, harminckilenc esetében azonban...

– Fogalmam sincs, miről beszél. Az appok működését értem, a DNS-ét nem igazán.

Alexandra megértően bólintott.

– Sajnálom, túl szakmaian fogalmaztam. Szeretném, ha rendszeres vizsgálatokkal követnénk nyomon az állapotát. Ez a hosszú távú prognózisban is segíthet.

– Szóval még élhetek egy darabig, de rohadt szívás lesz.

– Igen, ez a dolog lényege. Tudja, hogy mivel áll szemben. Ha van valami a bakancslistáján, szeretne változtatni valamin, akkor most még megteheti. Lehet, hogy még rengeteg ideje lesz. Egy ilyen diagnózis megváltoztatja az ember gondolkodását, segít eldönteni, hogy mi az igazán fontos. – Alexandra felsóhajtott. – Sajnálom, Miles! Számíthat rám, segíteni fogok. – Vett egy mély levegőt. – Van még valami, amiről beszélnünk kell.

– Istenem, még egy rossz hír?

– Nem, de vegyük át még egyszer a családja kórtörténetét. Valamelyik szülője szenvedett Huntingtonban?

– Nem – felelte Miles. – Mármint nem tudok róla. Gondolom, valamelyiküknek volt, de ez nem derülhetett ki, mert a negyvenes éveikben autóbalesetben meghaltak. Az apám részeges volt. Nekivezette a Ford Explorert az egyik felüljáró pillérjének a Merritt Parkwayn.

– Van testvére, igaz?

– Gilbert – bólintott Miles.

– A Huntington-kór egy örökletes betegség. Abban igaza van, hogy valamelyik szülőjénél kialakulhatott volna a betegség, ha nem vesztik el idő előtt az életüket. Biztosan valamelyiküktől örökölte. Ha az egyik szülő huntingtonos, akkor ötven százalék az esély arra, hogy a gyermekük is örökli a betegséget.

– Ez elég magas arány.

– Így van. Szóval esélyes, hogy a testvére is örökölte a betegséget. Jó lenne őt is megvizsgálni. – A doktornő egy pillanatra habozott. – Közel állnak egymáshoz?

– Nekem dolgozik – mondta Miles.

– Nem ezt kérdeztem.

– Hát... egész jó a kapcsolatunk. Kicsit feszült lett a viszonyunk, amikor elvette Szörnyellát.

– Hogy mondja?

– Caroline-t. Én... nem szívelem azt a nőt. De ő sem bír engem igazán. – Miles eltöprengett azon, amit az orvos mondott. – Beszélek Gilberttel. Megmondom neki, hogy csináltasson tesztet. Vagy...

– Vagy mi?

– Semmi – mondta Miles.

Alexandra várt, abban bízott, hogy a férfi végül kimondja, amit elhallgatott. Amikor mégsem, mosolyt erőltetett az arcára.

– Van viszont egy aprócska jó hírem is – szólalt meg.

– Ugye ez nem valami vicc? – kérdezte Miles. – Tudja, az a fajta, hogy: „Van egy jó meg egy rossz hírem. A rossz, hogy sajnos maga haldoklik, de a jó hír az, hogy én Brad Pitt-tel járok.”

– Nem, semmi ilyesmi.

– Hallgatom.

– Maga nem házas, nincsenek gyerekei. Ha lennének gyerekei, a diagnózis lesújtó hír lenne a számukra. Éppen elég borzasztó elfogadni, hogy maga Huntington-kórban szenved, de akkor még ott lenne a veszélye, hogy ők is így járhatnak. Egy a kettőhöz az esélye. Ez a maga számára is hatalmas érzelmi teher lenne, amire most egyáltalán nincs szüksége.

Miles kifejezéstelen arccal nézett az orvosra.

– Miles?

– Elnézést – szabadkozott a férfi. – Csak elbambultam egy pillanatra.

– Miles, magának van gyereke? – kérdezte Alexandra rettegve.

Hát, ez éppen a milliódolláros kérdés, gondolta Miles.

2. FEJEZET
Rhode Island, Providence

Chloe Swanson kis méretű, háromlábú állványa felvételre készen állt.

Nem volt semmilyen menő felszerelése, az iPhone-ját használta. Másra nem is volt szüksége. Elvégre Steven Soderbergh egy egész filmet leforgatott egy iPhone-nal. Azt viszont nem akarta, hogy a kép remegős legyen az interjú során, így magával hozta az állványát, amit egy providence-i fényképészeti szaküzletben vett használtan harmadannyiért, mint amennyibe egy új kerül.

Egy rakás könyvre állította az állványt a kisasztalon a nagyapja kerekesszékével szemben, hogy a kamera szemmagasságban legyen. Nem akarta, hogy látszódjon a nagyapja ágya, de olyan aprócska volt a szoba, hogy ez komoly kihívást jelentett.

Chloe eredetileg az idősotthon egyik társalgójában szerette volna rögzíteni a videót, de a nagyapja nem volt hajlandó odamenni. Összemelegedett az egyik nyolcvanas bent lakó nővel, de valamin összevesztek. Chloe megpróbálta összerakni, hogy mi történhetett, és legnagyobb megdöbbenésére a szex lehetett az oka. Az idős nőnek kedve lett volna hozzá, Chloe nagyapjának már kevésbé.

Chloe aztán a háttérzaj miatt is elvetette a társalgó ötletét. Volt egy pasas, majdnem kilencvenéves, aki valami elképesztően tudott krákogni és köhécselni, mintha a cipőjéből akart volna valamit felköhögni. Mindazonáltal Chloe nem volt érzéketlen, a Providence Völgye Idősotthon – vagy ahogy az anyja nevezte, a Zavarodottak Fairfield-völgyi Otthona – számos lakójával együttérzett.

Chloe nem szerette, amikor az anyja az idősekkel viccelt. Mi annyira humoros abban, ha folyamatosan szédül az ember, elesik, pelenkát kell viselnie, vagy nem ismeri fel a szeretteit, akik meglátogatják? Hol van ebben a poén? Chloe még csak huszonkét éves volt, így egy ideig nem kellett aggódnia az öregedés miatt, de ez nem jelenti azt, hogy nem is törődhet velük. Elég gyakran látogatta meg a nagypapáját ahhoz, hogy összebarátkozzon néhány lakóval, és már egy nagyobb szabású projekten gondolkozott, amelyben nemcsak az édesanyja apját, hanem többüket is meginterjúvolja.

Mindenkinek megvolt a maga története.

Chloe abban bízott, hogy ezzel a beszélgetéssel sikerül kitölteni a lyukakat a saját történetében. Persze nem mindegyiket. Volt egy hatalmas, hiányzó fejezet az életéből, amiről valószínűleg soha nem fog megtudni semmit. Mintha az ötszáz darabos kirakósból hiányozna egy darab. Csakhogy ez az egy darab a fél kirakóst jelenti.

Chloe meg akarta tudni, kicsoda is valójában.

A nagyapja sovány volt, hajlott hátú, és az a néhány szál haja nem igazán rejtette el a májfoltjait. Általában amikor Chloe meglátogatja, akkor pizsamában és köntösben fogadja, most azonban zakót és fehér inget vett fel, sőt még nyakkendőt is kötött. Chloe úgy vélte, az egész keze beférne a gallér és az öregember ráncos, megereszkedett nyaka közé.

– Ez tényleg egy kamera? – suttogta a férfi.

– Ez a telefonom – felelte Chloe. – Már láttad a telefonomat korábban is. Mindenre képes.

– De hová teszed a filmet? – kérdezte a nagyapja, miután megnyalta a száját.

– Digitális. Készen állsz?

– Kezdhetjük. Ugye ügyvédre nem lesz szükségem? – vigyorodott el, megvillantva a fogsorát.

– Nem hiszem – válaszolta Chloe. – Hacsak nem valami borzalmasat készülsz bevallani. Esetleg bérgyilkos voltál, vagy a maffiának dolgoztál.

– Csak a Searsben. – Nagypapa a fejét ingatta.

– Ott folytatom, ahol legutóbb abbahagytuk, jó?

A férfi bólintott.

– Ne nézz bele a kamerába, nézz csak rám, mintha beszélgetnénk, jó?

– Meglesz – rebegte a férfi.

Chloe megkoppintotta a telefonja képernyőjét, és helyet foglalt a nagypapájával szemben.

– Szóval, mit szóltál, amikor anya előbújt?

– Honnan? – kérdezte az öreg cinkos vigyorral.

– Amikor bevallotta, hogy leszbikus – kuncogott Chloe.

– Ja, hogy az! Az nem egyik napról a másikra történt. Már utalgatott rá korábban is. Ha odafigyelt az ember, egyáltalán nem lepte meg. Lisával, a nagymamáddal, arany szíve, láttuk a jeleket, de néha az ember nem hajlandó észrevenni azt, ami ott van a szeme előtt. Ismerkedett férfiakkal, de egyik kapcsolata sem volt tartós. Szerintem én jobban viseltem a hírt, mint Lisa. Tudod, ő mindig is arról álmodozott, hogy hatalmas esküvőt szervez majd, ha Gillian megtalálja az igazit.

– Persze, ezt értem – mondta Chloe.

– Huszonöt, harminc évvel ezelőtt az ember nem úgy volt, hogy kiállt mindenki elé azzal, hogy „queer vagyok, teszek rá, mit gondoltok”. Most már más a helyzet.

– Talán annyira nem is. Mesélj még arról, hogy a nagyi hogy érezte magát.

– Nehezen tudta elfogadni – mondta szomorúan. – Az emberek folyton azt kérdezgették tőle, hogy Gillian mikor alapít családot? Lisa mindig azt felelte, hogy még nem találta meg a megfelelő férfit, hogy a karrierjére koncentrál, ilyesmi. De közben a lányunk egész végig Annette-tel élt együtt. Lisa mindenkinek azt mondta, hogy csak lakótársak, és így spórolnak a lakbéren.

– Kedveltem Annette-et – mondta Chloe. – Jó anyuka volt.

– Ezt a mai napig nem tudtam megszokni – mondta nagypapa. – Hogy két anyukád van. Mennyi ideje is? Teljesen elveszett az időérzékem.

– Tízéves voltam – mondta Chloe.

– Nem semmi.

– De volt egy pillanat, amikor a nagyi is elfogadta?

– Gondolom. Haladnia kellett a korral.

– És mit szólt, amikor anya közölte, hogy terhes?

A nagypapa fújtatott egyet.

– Na, az durva volt! Fenekestül felfordult a világ körülötte. De nem sokáig, mert arra gyanakodott, hogy az anyád végre a megfelelő csapatban játszik, hogy esténként elszökik Annette mellől, és végre van egy heteroszexuális kapcsolata. Ez lett volna az első alkalom, hogy nem ferde szemmel tekint a házasságtörésre. Egy ideig fogalma sem volt arról, hogy semmilyen... hogy is fogalmazzak... etyepetyéről nincs szó, az egész egy orvosi rendelőben történt.

– Egy termékenységi klinikán – tette hozzá Chloe.

– Pontosan, egy ilyen helyen. Nem sokat tudtunk akkoriban ezekről. Egy gyereknek apa kell, a nagyanyád folyton ezt hajtogatta. Két anya, az a természet ellen való. Amikor rájött, hogy anyád nem csalta meg Annette-et, csalódott volt. – Az idős férfi lehajtotta a fejét, nem tudott az unokája szemébe nézni. – Nem hazudhatok neked. Először én is így éreztem. Beletelt egy kis időbe, hogy rájöjjek, csak az számít, hogy szeressenek.

– Ekkoriban beszéltél anyával arról, hogy miért döntött így? Miért akart így gyereket?

– Ezt megkérdezheted tőle is.

– Ő nem szeret erről beszélni.

– Akkor pletykálkodjak? – kérdezte vigyorogva az idős férfi.

– Egy kicsit.

– Igen, beszélgettünk. Megkérdeztem, hogy ki az apa. Azt mondta, hogy fogalma sincs. Megkérdeztem, hogy ez hogy lehet? Azt felelte, hogy tud dolgokat az apáról, csak azt nem, hogy pontosan ki ő. Azt tudta, hogy néz ki, mit dolgozott, ismerte az érdeklődési köreit. Hogy is hívják az ilyet?

– Profil?

– Igen, a profilját ismerte.

– És mit mesélt róla?

– Őszintén, ilyenekre nem emlékszem. – Az idős férfi a mennyezetre emelte a tekintetét.

– Próbáld meg! – kérte Chloe. – Bármi, amit csak mondott.

– Neked nem mesélt semmit?

– Azt mondta, hogy nem számít. Mintha nem is létezne. Mintha soha nem is létezett volna. Mintha szeplőtlenül fogantam volna. Ha nem ismerhetem meg személyesen, akkor mi értelme tudnom róla? Azt mondta, hogy bárki lehet, akár Bill Gates vagy Robert De Niro is. Na persze, majd ők adományoznak spermát!

A nagypapa elfintorodott.

– Mi a baj?

– Csak... ez a szó.

Chloe mosolyogva megpaskolta a férfi csontos térdét.

– Szóval nem emlékszel semmi egyébre a donorról?

– Csak annyira... hogy is fogalmazott? Megfelelő. Ez az. A megfelelő donor. Ja igen, és okos volt.

– Okos?

– Ez fontos kitétel volt – bólogatott a nagypapa. – Ott szerepelt a profilban. Gondolom, meg kellett adnia, hová járt iskolába, egyetemre, meg ilyenek. – Tartott egy pillanatnyi szünetet. – Mennyi az idő?

– Majdnem három. Elfáradtál, nagypapa?

– Egy kicsit.

– Azt hiszem, mára megvagyunk. – Chloe megkoppintotta a képernyőt. – Amúgy is be akartam fejezni. Ötkor kezdődik a műszakom, és még haza kell mennem átöltözni.

– Egyszer szeretnék ott enni, ahol dolgozol.

– Nagypapa – nevetett fel Chloe –, bármennyire is rossznak tartod itt a kaját, még mindig jobb, mint ott, ahol én dolgozom. Ha nem lennék ott pincérnő, be nem tenném oda a lábam.

Chloe levette a telefont az állványról, összecsukta az állványát, összerakta a táskáját, és csókot nyomott a nagyapja homlokára.

– Találkozunk a hétvégén! – mondta.

– Oksi.

– Beszélhetünk más dolgokról is. Például a vietnámi élményeidről. Biztos van egy csomó történeted.

– Nem sokról beszélek szívesen. De persze, csinálhatjuk azt is.

Chloe a vállára vetette a táskáját, és kilépett a folyosóra. Éppen elhagyta a nővérpultot, amikor a telefonja csipogással jelezte, hogy e-mailje érkezett.

Chloe megállt, elővette a telefont a táskájából, feloldotta a képernyőzárat, és rábökött a levelezőprogram ikonjára.

Elakadt a lélegzete.

A WhatsMyStorytól írtak, attól a cégtől, akiknek hetekkel ezelőtt elküldte a DNS-mintáját, hogy kiderüljön, van-e rokona, akivel esetleg felvehetné a kapcsolatot.

Remegve tartotta a kezében a telefont. Vett egy mély levegőt, hogy ne remegjen az ujja, és megnyitotta a levelet.

3. FEJEZET
Merritt Parkway, a connecticuti Norwalktól északra

Miles Cookson jóval azelőtt észrevette a villogó fényeket a visszapillantó tükrében, hogy meghallotta volna a szirénát. Ránézett a műszerfalra. A sebességjelző száznegyven kilométer per órát mutatott. Jó, ezzel tényleg túllépte a sebességhatárt, de egy Porsche Turbóban alig volt gyorsabb az egy helyben toporgásnál.

A hangszórókból a Beatles The White Albumja szólt, éppen a Back in the U.S.S.R ütemei töltötték be a kocsit. Miles annyira hangosította fel a dalt, hogy a zene elnyomja a motor bőgését, ami nem kis teljesítmény egy három egész nyolc tized literes, turbótöltős, hathengeres, ötszáznegyven lóerős járműben.

Miles épphogy észrevette a fényeket, mert a szirénát egyáltalán nem hallotta.

Nem kételkedett abban, hogy le tudná hagyni a rendőröket, még akkor is, ha egy olyan felturbózott rendőrautóval próbálkoznának. Mindegy, milyen erős motor rejtőzik az egyszerű Ford-, Chevrolet- vagy a menő Dodge Charger-kasztniban. Persze az autópályán ők is tudnának repeszteni, de ha Miles úgy döntene, hogy lekanyarodik a következő lehajtón, akkor akár százzal is be tudná venni a kanyart, amíg a járőrök úgy lőnének ki a levegőbe, mint az a rendőrautó a Blues Brothersben.

Milesnak azonban eszében sem volt, hogy autós üldözést kezdeményezzen. Nem akarta, hogy bárki is meghaljon, akár egy rendőr, akár egy Priusban araszoló vétlen személy. Az az okos és felelősségteljes döntés, ha félreáll, és lenyeli a békát.

Levette a lábát a gázról, jobbra indexelt, és kisorolt a leállósávba, kavics ragadt az abroncs barázdáiba. A járőrkocsi leparkolt mögötte, a fényhíd még mindig villogott. A rendőrök nem szálltak ki azonnal a járműből. Feltehetőleg most nézik meg a rendszerben a rendszámot, hogy Miles nem lopta-e el az autót, vagy hogy nem kell-e fokozott óvatossággal megközelíteniük a sofőrt.

Ártalmatlan vagyok, gondolta Miles. Csak önmagamra jelentek veszélyt.

Türelmesen várakozva hátradőlt a kényelmes bőrülésben. Leállította a motort, hogy amikor a zsaruk megközelítik a kocsit, a motor búgásából ne arra következtessenek, hogy bármelyik pillanatban elhajthat.

A rendőr kiszállt a kocsiból, és határozottan elindult a Porsche felé, majd megállt a sofőrülés felőli ablaknál, amit Miles már rég letekert.

– Jó napot, rendőr úr! – köszönt Miles.

– Van fogalma arról, hogy mennyivel hajtott?

– Amikor kiszúrt, nagyjából száznegyvennel.

– Jogosítványt és fogalmit kérek – mondta a rendőr.

Miles már elő is vette a bőrtokban tartott forgalmi engedélyt a kesztyűtartóból, a pénztárcáját pedig az anyósülésre dobta, miután kivette belőle a jogosítványát, majd mindkét iratot átnyújtotta a rendőrnek.

– Várjon itt! – mondta a rendőr, alaposan szemügyre véve a két dokumentumot, majd otthagyta, és visszaült a járőrautóba.

Miles visszakapcsolta a rádiót, a hangszóróból a While My Guitar Gently Weeps szólt. Ez volt az egyik kedvenc dala. Hátradőlt, becsukta a szemét, és hagyta, hogy a zene körülölelje. Egyedül az autópályán elsuhanó autók és kamionok állandó zaja zavarta egy kicsit.

A dal utolsó taktusai szóltak, amikor meghallotta a kavicsropogást a rendőr közeledő léptei alatt.

– Mr. Cookson? – mondta komoran a rendőr.

– Igen?

– Vezessen lassabban! – Azzal átnyújtott neki egy büntetőcédulát.

– Így lesz.

Miles tisztelettudóan rámosolygott a távozó rendőrre, aztán előrehajolt, és bedugta a csekket a kesztyűtartóba a másik három büntetés mellé. Mindegyiket azóta kapta, hogy az orvosa közölte vele a borzasztó hírt.

Leszarom, gondolta, és becsukta a kesztyűtartó ajtaját.

Rövid időn belül elveszik a jogosítványát. Addigra mondjuk valószínűleg le kell mondania a vezetésről. Nem sokkal ezelőtt, amikor rá akart volna lépni a fékre egy piros lámpánál, a lába megremegett, mintha a jobb lábfejének saját akarata lett volna. Csak egy pillanatig tartott a dolog, de a biztonságos vezetés kulcsa a reakcióidő és az azonnali döntések. Ha egy kislány szalad ki az ember elé a labdája után, akkor nincs idő arra, hogy csigapostával üzenjen a lábfejének, hogy érjen már hozzá a pedálhoz.

Ez megrémítette.

Sőt, meggyőzte arról, hogy már nem sokáig vezethet.

Szóval addig is miért ne vezethetne úgy, mint egy seggfej? Alaposan megjáratja a Porschét, amíg még teheti. Még egy éve sincs meg a kocsija. Közel kétszázezer dollárba fájt. Az összes lehetséges extrát beletetette.

Amikor az ember évente több millió dollárt keres, akkor valamire el kell szórni a pénzt.

Azonban Miles nemcsak a vezetés terén tette magáévá ezt a leszarom hozzáállást. Minden este döntötte magába az alkoholt. Nem mintha néhány pohár pia olyan extrém viselkedés lett volna, de Miles több mint egy évtizede lényegében nem ivott alkoholt. Teljesen magával ragadta az „a test egy templom” baromság. Naponta nyolc pohár vizet ivott. Még Gwyneth Paltrow-t is bekövette Twitteren, nem mintha a filozófiájának a felével is egyetértett volna.

A múlt héten azonban felelevenítette az Absolut vodkához fűződő barátságát. Rájött, hogy nagyon jól illik a Cheetoshoz. Cheetos, beszarás! Két alkalommal a McDonald’s autós kiszolgálójában is járt, hogy Bic Maceket és sült krumplit tömjön magába. Szinte el sem hitte, milyen finomak. Egyik este a Domino’sból vitt haza pizzát. Egymaga megette az egészet. Éjfélkor arra ébredt, hogy izzik a gyomra. Megfordult a fejében – talán egy kicsit bízott is benne –, hogy szívrohama van, és itt mindennek vége.

Nem csak gyorshajtással és gyorskajákkal veszélyeztette az egészségét.

Két nappal ezelőtt elment ejtőernyőzni. Nem most volt először, de utoljára a húszas éveiben csinálta. Amikor eljött a pillanat, hogy meghúzza a zsinórt, arra gondolt, hogy érdemes-e. Ez lenne a tökéletes halál. Persze, a doki szerint még évei vannak hátra, de milyen lesz az életminősége? Talán így kéne lezárnia a földi pályafutását, hogy szétkenődik a talajon. Nem kéne megvárni, hogy eljusson addig, hogy valakinek ki kell törölnie a szaros seggét. Nem kéne megvárni, amíg másfél óra kell ahhoz, hogy eljusson a hálóból a konyhába, mert a végtagjai nem engedelmeskednek. Nem kéne megvárnia, amíg öt percig tart leadni a pincérnek a rendelést, mert nem tudja megformálni és kimondani a szavakat.

Aztán mégis megrántotta a zsinórt, az ernyő kinyílt, Miles pedig biztonságosan ereszkedett vissza a földre.

Miles egész héten azon töprengett, hogy miért ő? Miért neki kell ezzel megküzdenie? Mi az ördögöt ártott az isteneknek, hogy ezzel sújtják?

Ez kurvára nem volt fair. Persze, másoknak is megvan a maguk baja, meg komoly betegségekkel küzdenek, milliók élnek szegénységben vagy menekülnek drogkartellek elől, vagy halnak bele az éhezésbe és a vízhiány következményeibe Afrikában, de Milest egyáltalán nem érdekelték ezek az emberek. Nem érdekelte, hogy emelkedik a tenger szintje, a klímaváltozás, hogy túl sok marhát eszünk, az állatok pedig túl sok metánt eregetnek a légkörbe. Nem érdekelte, hogy teret nyernek a jobboldali szélsőségesek, vagy hogy látszólag a világ valamennyi országa összefogott azért, hogy a legostobább, legalkalmatlanabb politikusaikat válasszák meg.

Mégis, bármennyire is a saját helyzetére, a saját jövőjére összpontosított, volt valami, ami nem hagyta nyugodni. Talán ez az egész nem teljesen róla szól.

Van viszont egy aprócska jó hírem is... Nincsenek gyerekei. Ha lennének gyerekei, a diagnózis lesújtó hír lenne a számukra.

– Elárulod, mi ez az egész?

Miles az asztalánál ült, és a képernyőre meredt. A monitoron a vállalata által fejlesztésre ajánlott appok részletes leírása sorakozott, de nem azokat nézte. Képtelen volt összpontosítani, de nem a látásával volt baj, egyszerűen nem tudott koncentrálni.

Még azt is alig vette észre, hogy a személyi asszisztense, Dorian ott áll az irodájában.

– Hahó! – Dorian egy kólásdobozt tartott a kezében. – Ezt szeretted volna?

Miles felemelte a fejét, és a dobozra szegezte a tekintetét.

– Vigyáztál arra, hogy ne érintsd meg a tetejét?

– Igen.

– Tedd egy műanyag zsákba, és zárd le! – mondta.

– Tudom, te vagy a főnök, és sokszor kell csinálnom dolgokat úgy, hogy nem tudom, miről van szó, de most átlépünk egy határt.

A harmincnyolc éves Dorian már majdnem egy évtizede dolgozott Milesnak, és gyakorlatilag nem voltak titkaik egymás előtt. Dorian sovány volt, alig több mint ötvenöt kiló, a haját rövidre vágta, nagy méretű, fekete keretes szemüveget hordott – illett hozzá ez az androgün stílus. Mindig fekete ingben, fekete farmerban és fehér talpú, fekete cipőben jelent meg a munkahelyén. A politikailag kevésbé korrekt látogatók mindig megkérdezték Milestól, hogy az asszisztense most akkor nő vagy férfi, amire ő minden egyes alkalommal így felelt:

– Számít ez?

Dorian nem igazán osztott meg részleteket a magánéletéről, Miles pedig megtanulta, hogy ne kérdezősködjön.

– Személyes ügy – mondta Miles, a szemét még mindig a kólásüvegre szegezve.

– Mit nem mondasz! – vágta rá Dorian. – Először követned kellett a testvéredet, aztán meg kellett szereznem valamit, amihez hozzáért, amit megérintett az ajkával, és el kellett hoznom ide. Igazad van, személyes ügy, de engem is belerángattál. Csak egyetlen ok jut az eszembe, amiért megkértél erre a feladatra. DNS-mintát szeretnél tőle. Most már csak az a kérdés, hogy mi ezzel a célod.

– Dorian, én...

– Talán megfordult a fejedben, hogy nem is vagytok testvérek? Vagy valaki betört hozzád, összeszarta a szőnyeged, és rá gyanakszol?

– Miért tenne bárki is...

– Csak hangosan gondolkozom. – Dorian megvonta a vállát, majd szigorúan a főnökére nézett. – Ha már a furcsa viselkedésnél tartunk, mi van veled az utóbbi időben? Alig vagy bent az irodában, repülőgépekről ugrálsz ki, iszol. Szerinted nekem nem tűnt fel?

Miles lassan bólogatott, tudta, hogy a feje fura szögben mozog. A chorea korai jele. Látta az aggodalmas tekintetet Dorian arcán. Nehezen tudott volna bármit is eltitkolni előle.

– Igazad van a DNS-sel kapcsolatban. Be akarom küldeni a laborba, amelyikkel együtt dolgoztunk. Gyorsan kell az eredmény, és tudom, hogy ha elég pénzt vágok hozzájuk, akkor képesek is rá.

Dorian elégedetten bólogatott.

– És mit kell keresniük?

Miles nyelt egy nagyot.

– Huntington-kórt.

– Jézusom! – Dorian arcáról leolvadt az önelégültség. – A testvéred azt hiszi, hogy huntingtonos? Nem, várj csak, ha titokban csinálod, akkor te hiszed azt, hogy huntingtonos? Miért gondolod azt, hogy huntingtonos?

Miles felemelte a fejét, várta, hogy a kollégájánál összeálljon a történet.

– Na, basszus! – Dorian belerogyott a Miles íróasztala előtt álló bőrfotelbe. – Mióta tudod?

– Egy hete.

– Miles, annyira sajnálom! De miért... Szóval még nem beszéltél Gilberttel?

– Nem.

– Meg akarod várni az ő génvizsgálatának az eredményét, hogy kiderüljön, ő is beteg-e.

– Igen.

– Etikus ez?

– Gyanítom, nem – felelte Miles. – De szerintem ez a helyes. A diagnózisom ismeretében nagy az esélye annak, hogy ő is beteg. Ha közlöm vele, hogy Huntingtonom van, nem kell sok ahhoz, hogy rájöjjön, ez mit is jelent a számára meg a lánya számára. Én akarom elmondani neki ott és akkor, hogy van-e oka aggódni.

Doriant teljesen letaglózta a hír.

– Te jó ég! Annyira sajnálom... Ez kurvára nem fair. – Lassan ingatta a fejét. – Megcsináltatom a DNS-tesztet. Valamiben még segíthetek?

Miles nem válaszolt azonnal, mintha nem hallotta volna meg a kérdést.

– Tegnapelőtt felkeresett minket egy csoport attól az új streamingszolgáltatótól.

– Igen?

– Beszéltem az egyikükkel. Azt hiszem, Oscarnak hívják. Vak.

– Igen. A fekete, napszemüveges srác.

– Egyik napról a másikra vakult meg. Mindössze harmincéves volt. Mindkét szemében levált a retina. Nagyon ritka eset. Amikor beszélgettünk, azt mondta, bárcsak előre tudta volna. Annyi mindent szeretett volna megnézni, a Tádzs Mahalt, a nagy falat, a Viktória-vízesést. – Milesnak elcsuklott a hangja. – A fiát.

– Értem – bólogatott Dorian. – Szeretnél megtenni dolgokat, amíg még lehet.

Miles szemrehányó pillantást vetett Dorianre, mintha egyáltalán nem értette volna, mire céloz.

– Nem, egyáltalán nem erre gondoltam.

– Jó, de akkor mire? – kérdezte az asszisztens.

– Nem lényeges. Csak csináltasd meg a testvérem DNS-tesztjét.