Sky Ridge-i lánglovagok 1. – Fight - Küzdj... - Callahan
Author: Sloane St. James
Date: 2025
Description: Világéletemben tűzoltó akartam lenni. Teljesült az álmom, és piszok jól csinálom. Egy elit tűzoltócsapat kapitánya vagyok, amelyik erdőtüzekre specializálódik. Rengeteg kockázattal jár, de az adrenalin és a sikerélmény miatt megéri. Öt éve elvesztettem az egyik bajtársamat, és ez örökre megváltoztatott. Azóta csak a munkára koncentrálok, és hogy kieresszem a gőzt, szenvedélyes egyéjszakás kalandokba vetem magam. Aztán megismerkedtem a nagyszájú, szarkasztikus, kalandvágyó Prescott-tal, és sutba dobtam a szabályaimat. Minden jól ment, míg fény nem derült a múltjára, és hazugságot hazugság követ
Publisher: Libri Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sloane St. James: Sky Ridge Hotshots Fight

Slowburn, 2025

Első kiadás

Copyright © 2025 by Sloane St. James

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Babits Péter, 2026

Minden jog fenntartva.

Borítókép © MRBIG_PHOTOGRAPHY / Getty Images

A regény fikció. A nevek, szereplők, helyek, események a szerző képzeletének teremtményei. Bármely hasonlóság valós személyekkel, történésekkel pusztán a véletlen műve.

LEJÁTSZÁSI LISTA

Előhang „Breaking Point” (FU) – Logan Michael

1.„Pesticides” – Moselle, Matt Hip

2.„Bride at a Bar” – Vwillz, Mike

3.„Weren’t For The Wind” – Ella Langley

4.„American Dream” – Drayton Farley

5.„Let it Burn” – Shaboozey

6.„Coal” – Dylan Gossett

7.„Risk” – Gracie Abrams

8.„Spin You Around” – Morgan Wallen

9.„Up In Flames” – Leszewo

10.„Straight and Narrow” – Sam Barber

11.„FMRN” – Lilyisthatyou

12.„Unhealthy” – Anne Marie feat. Shania Twain

13.„Smoke and a Light” – Ole 60

14.„White Mustang” – Lana Del Ray

15.„Ghost In My Guitar” – Alana Springsteen

16.„Twin Flame” – Brennan Story

17.„A Lot More Free” – Max McNown

18.„Ain’t Doin’ Jack” – Josh Ross

19.„Fuck Your Sunshine” – Laszewo

20.„Dead to Me” – Viola

21.„World on Fire” – Nate Smith

22.„Amnesia” – Josh Abbott Band

23.„Civilian” – Wye Oak

24.„Backroad” – Lecade

25.„It Is What It Is” – Abe Parker

26.„Good Die Young” – Wetzel

27.„Everything Under the Sun” – Waylon Wyatt

28.„The Emotion” – BORNS

29.„If I Were The Devil” – Colby Acuff

30.„Hold On” – Chord Overstreet

31.„Red Flags” – Josh Ross

32.„The Night We Met” – Lord Huron

33.„I’m The Sinner” – Jared Benjamin

34.„Everything We Need” – Wilfred

35.„Wine into Whiskey” – Tucker Whitmore

36.„Pitchin Fits” – Drayton Farley

37.„WOW” – Zara Larsson

38.„A Cigarette” – Gavin Adcock

39.„Burning Down” – Alex Warren

40.„Feathered Indians” – Tyler Childers

41.„Make It Out Alive” – Matthew Gold

42.„Maxed Out” – Bayker Blankenship

43.„Love is Beautifully Painful” – Darkrose Ghost Duet

44.„Religiously” – Bailey Zimmerman

45.„Beneath Oak Trees” – Dylan Gossett

46.„Half of Forever” – Henrik

47.„What He’ll Never Have” – Dylan Scott

48.„Let It Burn” – Jared Benjamin

49.„Holy Smokes” – Bailey Zimmerman

50.„Skin and Bones” – David Kushner

51.„Shake the Frost” – Tyler Childers

Munkahelyi románc, haragosokból szerelmesek, félreértések, új lány a városban, osztozás egy ágyon, ember és természet, markáns női karakter veszélyben, jó útra tért rosszfiú.

E könyv érinti a vallásos közeg által okozott abúzusokat, illetve az ebből eredő traumákat, beleértve a homofóbiát és a konverziós terápiát. Mindemellett megjeleníti a klausztrofóbiát, a természeti katasztrófákat és erdőtüzeket, a poszttraumás stressz tüneteit és a pánikrohamokat, továbbá egy halálesettel való szembesülést és annak utóhatásait. Amennyiben felkavarónak találja ezeket, kérjük, ne olvassa el ezt a könyvet.

A könyvben találkozhat szókimondó szövegekkel és olyan szexuális tartalmak részletes bemutatásával, mint a közös megegyezésen alapuló megkötözés, levegőmegvonás, ondóval történő játék, orális szex, kölcsönös maszturbáció, szóbeli dicséret és mérsékelt degradálás.

S-nek

Ez a könyv legalább annyira a tiéd, mint az enyém.

Köszönet mindenért.

PROLÓGUSCallahan

ÖT ÉVVEL KORÁBBAN

Mióta szokás dicsérni és szépnek nevezni a temetést? Ki találta ezt ki? Legszívesebben lelökném a lépcsőn. Most is mindenki a szertartást dicséri, mintha ez lenne a létező legjobb társalgási téma. A temetés az temetés. Az övé is szívás, csak még szörnyűbb, mert láttam meghalni. Még most is kísért a friss emlék, élettelen testének látványa. Az egyedüli kegyelem, hogy legalább nem szenvedett.

Nagy megkönnyebbülés elhagyni a ravatalozót, bár az autóút Garrett lakásáig legalább annyira nyomasztó. Nem tudom, hová fér el ennyi ember, mert nem valami nagy a ház. Az utcán beállok a kisteherautómmal a számtalan jármű mögé, melyekkel a barátok és a rokonok érkeztek.

Garrett Macomb a vezetőnk volt: az elit erdőtűzoltó egység parancsnoka és az egyik legjobb barátom apja. A csapat több tagja szerint a pótapánk.

– Jól vagy? – kérdi a menyasszonyom, Molly, miközben lehajtja a szemellenzőt, és kirúzsozza ajkát. Támogatni próbál a gyászban, de a hangja árulkodó. Csalódott, de nem hibáztatom. Mióta láttam meghalni Garettet, mindinkább eltávolodunk egymástól. Folyton máshol járnak a gondolataim, egyszerűen nem vagyok jelen.

Ilyen munkarend mellett röpke és értékes minden idő, amit vele tölthetek. Középiskola óta együtt vagyunk, azután ideköltöztünk a washingtoni Sky Ridge-be, hogy megvalósítsam az álmomat és tűzoltó legyek. Ő is talált magának egy remek iskolát, ahol elkezdhette tanítónői pályáját, és eleinte minden jól ment, de minden oltási idény egyre inkább megterheli a kapcsolatunkat. Tizennégy napos váltásokban dolgozunk, és csak alig néhány napot pihenhetek otthon, mielőtt új helyszínre küldenek.

Néha a közelben dolgozunk, ilyenkor többet lehetünk együtt. Amikor otthon vagyok, ő a legfontosabb nekem, mégis egyre nő köztünk a távolság. Mostanában sokat agyalok a munkán. Valahányszor aludni próbálok, folyton az a nap jár a fejemben. Muszáj túljutnom ezen a tragikus epizódon és helyretennem az otthoni dolgokat, hogy visszazökkenjünk a régi kerékvágásba.

– Ja – hazudom. – Bent találkozunk. Szükségem van még egy percre.

Sóhajtva kiszáll a kocsiból, és megigazítja ruháját. Követem a tekintetemmel, míg eltűnik a házban. Muszáj összekapnom magam, különben őt is elveszítem.

De még az is nehezemre esik, hogy bemenjek Garrett otthonába, ahol a halotti tort tartják. Végül kiszállok a kocsiból. Becsukom az ajtót, és nagy levegőt veszek. Ekkor odalép hozzám egy feketébe öltözött idősebb nő – Ruth Haggleberg, a város pletykafészke. A kezében alufóliával letakart tepsi. Annyira elmerültem a gondolataimban, hogy csak most veszem észre.

– Segíthetek?

– Ó, köszönöm. – Felém nyújtja a tepsit. Sugárzó mosollyal néz rám. – Hogy ez milyen szép temetés volt!

Jesszusom!

Az orromon szívom be a levegőt, és feszengek.

– Ühüm.

Tovább locsog arról, mennyi szépet mondtak Garrettről a búcsúztatón, de már nem figyelek rá. Arra gondolok, maradt-e egy kis tequila az üvegben, amelyet Kingnél láttam. Ittunk néhány kortyot a temetés előtt, hogy túléljük a napot.

Kezemben a tepsivel felmegyek a tornácra, és kinyitom az ajtót Ruth előtt.

– Nahát, micsoda úriember! – turbékolja.

Megpaskolja a karomat, és bemasírozik előttem.

– Ezt beviszem a konyhába! – szólok utána, mielőtt eltűnne a kavargó tömegben. Belépek az előtérbe, átfurakodom a nappaliban tolongó vendégeken, utat török a konyha felé, ahol korántsem gyengéden, hangos koppanással a pultra teszem a tepsit. Nem tudom, mivel készült az öreglány, de mintha ólomból volna.

Megfordulok, és Mollyt keresem. Sehol sem látom, viszont egyre többen tolonganak körülöttem, igyekszem kitérni előlük, ezért a falhoz lapulok. A tekintetem végül megállapodik Xanderen. Kényszerítenem kell magam, hogy a legjobb barátomra nézzek, de most alig ismerek rá. Sugárzik belőle a veszteség fájdalma. Soha nem lesz már az, aki volt.

Mintha ásító üresség nyílna a lelkében, amit talán az apja halála vájt ki, de én tartottam a kést. Életem legszörnyűbb napja volt, amikor értesítenem kellett a legjobb barátomat arról, hogy meghalt az apja. Hosszú időnek kell eltelnie, mire az a régi fény újra megcsillan a tekintetében.

– Hol van Molly? – riaszt meg a kérdésével King. A falnak támaszkodik. Ő a másik legjobb barátom a csapatból, ezért különösen értékelem a jelenlétét.

– Valahol itt kell lennie…

– Biztos összefutott a vén Ruthie-val.

Fojtott hangon nevetek.

– Én hoztam be a rakottasát. Volt olyan fejszém, amelyik kevesebbet nyomott…

Vigyorogva csóválja a fejét, azután a falnak dőlve a tömeget nézzük.

– Milyen érzés, hogy előléptettek?

Majd kibújtam a bőrömből, amikor végre megszereztem a kapitányi ranghoz szükséges minősítést. Elterveztem mindent: Garrett Macomb az oltási idény végén nyugdíjba vonul, Xander pedig átveszi a helyét a parancsnoki poszton. A belemet kidolgoztam, hogy mire Garrett elmegy, és Xander felváltja, én is készen álljak feljebb lépni. Kapitánynak lenni az elit tűzoltóknál rohadt nagy dolog.

Egyből megugrott a fizetésem, és végre megrendezhettem Mollynak az esküvőt, amelyről álmodott. Hét éve megígértem neki az álomlagzit, és nem vettem feleségül, amíg meg nem engedhettem magamnak. Mivel többet kerestem, végre búcsút inthettünk az albérletnek is. Miután ideköltöztünk, szemezni kezdtem egy felújításra szoruló házzal, ami eléggé lerobbant, de még épp belefért a büdzsénkbe, és nagy lehetőséget láttam benne. Idő kell, amíg kipofozzuk, de tutira meghálálja a törődést.

Mollyval alig vártuk, hogy az előléptetéssel új szakasz kezdődjön az életünkben, csakhogy Garrett halála mindent felülírt. Az önfeledt tervezgetésre rávetült a parancsnokunk halálának sötét árnya, és úgy éreztük, nincs okunk az örömre.

Megvonom a vállam.

– Bárcsak más körülmények között történt volna!

– Ezzel mind így vagyunk.

– Fura itt lenni, nem? A cuccai közt… – Tekintetem a szobát pásztázza.

Az örvénylő tömegből elősejlenek hátrahagyott emlékei. A fotelban, ahonnét a baseballmeccseket nézte, most egy idegen ül, aki nagy halom ételt egyensúlyoz a tányérján az ölében. A fejemet csóválom, amikor a szósz lecsordul a tányér széléről a padlóra. Nyilván arra sem kell sokáig várni, hogy beletapossák a szőnyegbe.

Xander és a családtagok fotói díszítik a falakat. Az anyja és a fivérei Michiganből repültek ide a temetésre. Hallom, Xander örökli a házat. Idővel nyilván kirostálja majd az apja holmiját, bár nem tudom, képes lesz-e rá.

A szemem sarkából látom, amint Jacob, a csapat egy másik tagja is belép, nyomában az ikernővére, Vi. A vendégek kitartóan duruzsolnak. Felszabadultak, mintha menyegzőn vagy ballagási banketten volnának: beavatják egymást életük részleteibe, és megosztoznak a Garretthez fűződő kellemes emlékeken. Engem sajnos nem érint meg ez a nosztalgia. Valahányszor rá gondolok, újra átélem a halála perceit. Rohadtul nem jó érzés.

Molly szerint ideje lenne továbblépnem. Próbálkozom is, de néha úgy érzem, sosem fog sikerülni. Bármennyire szeretném. Egy terapeutát is felkerestem, kimerítő volt, és kicsit sem éreztem jobban magam, amikor hazamentem, ahol aztán Mollyval is összekaptam, míg végül az egyik barátnőjénél aludt. Bármilyen gondok gyötörnek, nem engedhetem, hogy szétzilálják az életemet. Ki kell találnom, hogyan temessem őket olyan mélyre, hogy soha többé ne bukkanjanak felszínre. Vagy legalább más ne lássa őket. Senki nem érti ezt a bennem zajló változást. Nem vall rám ez a viselkedés, mindenki laza srácnak ismer.

– Fura itt lenni ezzel a sok emberrel – jegyzi meg King. Kihúzza magát és helyet szorít valakinek, aki nagy csokor fehér liliommal érkezik. Mindketten elfordítjuk a fejünket, mielőtt még a virágok képen törölnének. King biccent egy kis csapatra való városi tűzoltónak, akik az egyik sarokba gyűlnek. – Meglep, hogy még nem fújtak riadót. Jócskán túllépjük az épület befogadóképességét.

Kuncogok.

– Legalább Dave nincs itt. – A szavak kicsúsznak a számon, mielőtt megállíthatnám őket.

Dave és Molly egymás szomszédságában nőtt fel. Elmondása szerint Molly a testvéreként tekint Dave-re, de nem lepne meg, ha a srác kölyökkoruk óta belé volna habarodva. Enyhén szólva is gyanús, hogy ugyanabban a városban lyukadt ki, mint mi. Amikor próbált átnyergelni az épülettüzekről az erdőtüzekre, Molly kedvéért helyet szorítottam neki az ideiglenes csapatban, de bár ne tettem volna. Kezdettől csak gondot okoz. Hatalmas pofája van, mindenkinél különbnek hiszi magát, folyton megkérdőjelezi a parancsot, és nincs tekintettel senkire. Ráadásul rühell dolgozni, és még senkit sem láttam, aki ennyiszer elejtette a láncfűrészt.

Amikor Garrett a véleményemet kérdezte, felvegyük-e állandóra, kapásból rávágtam, hogy „még csak az kéne”. Persze egy ilyen kisvárosban, mint Sky Ridge, nincsenek titkok. A hír valahogy eljutott Dave-hez, azóta hamisítatlan seggfejként viselkedik velem.

– Talán nem volt képe idejönni, miután lepattintottuk. – Kingnek sem a szíve csücske.

A szálfatermetű Xandert könnyű kiszúrni, épp felénk tart.

– Hé, ember!

Odaáll mellénk a falhoz.

– Hali!

– Kár, hogy alig vannak – jegyzi meg epésen King.

– Szerintem kijelenthetjük, hogy a testvéreim durván alábecsülték a tömeget. Pedig figyelmeztettem őket… – Színtelen a hangja. Ezt nagyon utálom.

Szardíniaként szorongunk a konyha és a nappali között, amiért nem lehetek elég hálás. Így legalább nem kell látnom, mennyire összetört Xander. Kész rémálom, hogy nekem kellett közölnöm vele a hírt. Milyen keserűnek éreztem azokat a szavakat! Ha tehetem, ott helyben visszaszívtam volna őket.

A beszélgetések háttérzaja semmivé foszlik, ahogy gondolatban visszatérek ahhoz a naphoz. Garrett arcához, mielőtt meghalt… Milliónyi szó elhangzott köztünk, mégis ez a kép égett örökre az agyamba. Semmit se tehettem, hogy megállítsam azt a kidőlő fát.

A vonásaiba ivódott szomorúság örökké kísérteni fog. Tudta, hogy meg fog halni – láttam a szemében –, és nem állt rá készen.

Örülök, hogy Xandernek nem kellett látnia. Magammal viszem az emléket a sírba, és csak azt remélem, olyan mélyre temethetem magamban, hogy még én se találjam meg. Szívesen elfelejteném, de mindig felszínre bukik, valahányszor látok róla egy fotót – ami mostanában mindennapos. Miközben örvénylenek a gondolataim, hirtelen fojtogató lesz a hőség a szobában, és úgy összesűrűsödik a levegő, hogy lélegzethez is alig jutok. Kapd már össze magad, ember! Az ajtó felé sandítok, de eltorlaszolják a búcsúzkodó vendégek.

Levegőhöz kell jutnom.

– Megkeresem a mosdót. – Eltolom magam a faltól. Abban a reményben indulok a ház vége felé, hogy talán akad egy vendégszoba, ahová bezárkózhatom, amíg gatyába rázom magam. A szívem minden lépésemre nagyot dobban, és nem hallok mást, csak a pulzusom lüktetését, ahogy kezd beszűkülni előttem a világ. Baszki, csak nem szívroham?

Mintha egy lefolyóban örvénylenének a gondolataim, képtelen vagyok kiszakadni közülük. Bárhogy próbálom, nem tudom száműzni őket. Lélegezz! Túlságosan elszorult a mellkasom, hogy befogadja a levegőt – olyan érzés, mintha a történtek mázsás súlyként telepednének rám, és agyonnyomnának. Reszkető kézzel kioldom a nyakkendőmet, melyet most akasztófakötélnek érzek.

Végül elérem a szobát, megmarkolom a kilincset és szélesre tárom az ajtót, várva a megkönnyebbülést.

Ami sosem jön el.

Helyette gyomorszájon vág a látvány: a jövendőbelim egy másik pasival kefél.

Úgy látszik, Dave mégis eljött.

1. FEJEZETScottie

NAPJAINKBAN

A lepukkant önkormányzati irodában vibrálnak a fénycsövek, de nem úgy tűnik, mintha ez bárkit is zavarna. Átható a csend, leszámítva a közeli munkahelyekről és irodákból kiszűrődő billentyűzetkopogást és az egerek kattogását. A némaságot néha telefoncsörgés töri meg.

Lesimítom élre vasalt nadrágomat. A női öltöző hajszárítói nem fújnak elég forró levegőt, hogy az összes ráncot kiszedjék a pamutblúzomból, de a java eltűnt. Ilyen bőröndből élni – vagyis inkább autóból.

Remélem, nem az öltözékemen múlik, hogy megkapom-e ezt a mentőápolói állást. Ha sikerül, letehetem a kauciót egy kis Sky Ridge-i garzonra. A főbérlő szerint utána már fizethetek készpénzben és havonta. Látatlanban belementem. Amíg van négy fal és egy fürdőszoba, meg tető felettem, nem érdekel, hogy néz ki. Már meg is adtam a címet az iratokon, és eddig még senki nem járt utána.

Egy férfi lép ki az egyik irodából.

– Prescott? Noah vagyok, telefonon beszéltünk.

Felállok, és mosolyogva a nagydarab férfi barátságos szemébe nézek. Ő az önkormányzat személyzetise, aki betölti az üresedéseket – azt a mentőápolói helyet is, amelyre remélhetőleg engem választ.

– Örülök, hogy személyesen is találkozunk – mondja, és kezet nyújt.

Határozottan megrázom a kezét. Nem vagyok gyenge. Nem vagyok gyenge.

Megvan a képzettségem, dolgoztam már ilyen munkakörben, kitöltöttem minden papírt. S mindezt egyedül, saját erőből. Belépek az irodába, leülök az íróasztal elé állított székre, míg ő leül a túloldalon.

A cserbarna fémasztalon mindenfelé iratok és naptárak. Nagyot nyelek, míg a kupacok közt matat, de végül elővesz egy nagy borítékot. Mikor kinyitja, látom rajta a nevemet.

– Ezek szerint minden minősítése és anyaga naprakész. – Anélkül forgatja át az űrlapokat, hogy rám nézne.

– Igen, uram.

– Mikor szeretne kezdeni?

– Amint lehetséges. – Túl gyorsan vágtam rá? Nem kellene tudnia, milyen elkeseredett vagyok.

– Azt hiszem, ez menni fog. – Újra átlapozza az iratokat, keres valamit. – Biztosan átfaxolták az oltási papírjait?

Basszus!

– Szerintem igen – hazudom, és a nyomaték kedvéért közelebb hajolok, mintha meglepőnek találnám, hogy nincsenek az aktámban. – Gond lenne, ha délután átküldeném e-mailben?

– Dehogy. – Összecsukja a dossziét. – Mint tudja, épp van egy üresedés a Sky Ridge-i tűzoltóságnál, a kettes számú megyei út mentén, nem messze innét.

Legalább tucatszor autóztam arra, és minden alkalommal imát rebegtem a humán erőforrások istenéhez. Egy ilyen kisvárosban nem túl éles a munkaerőpiaci verseny, ami a javamra billenti a mérleg nyelvét.

– Remek csapatuk van, és szerintem jól be fog illeszkedni. – Előhúz az aktából egy újabb papirost. Gyanúsan emlékeztet egy szerződésre. Vágtázik a szívem, alig győzöm visszanyelni a könnyeimet. – Heti harminchat óra, három munkanap, négy pihenő.

Tökéletes.

– Megszoktam a tizenkét órázást.

– Huszonegy ötven óránként.

– Pompás.

Kérem, hadd írjam alá!

– Van kérdése?

– Nincs, uram. Szeretném az állást.

Tollat ragad, láthatóan örül, hogy ezen is túl lesz.

– Helyes. Már el is készítettem a szerződését.

Odanyújtja, hogy tanulmányozhassam. Bólintok, és ellenállok a késztetésnek, hogy sikongassak.

– Ez nálunk marad, amíg meg nem kapjuk az oltási papírjait. Amint átjött, és minden rendben van, e-mailben küldök egy másolatot, csak annyi a dolga, hogy aláírva visszaküldje. Így nem kell még egyszer befáradnia. – Megköszörüli a torkát. – Ha ez megvan, jövő kedden kezdhet is. Megfelel így?

– Csodás! – Hosszú ideje először őszintén elmosolyodom. – Semmi akadálya, amint hazaérek, átküldöm a másolatokat. És köszönöm.

Van munkám!

Feláll, én követem a példáját. Kezet rázunk, még egyszer köszönetet mondok, azzal útnak is indulok.

Az irodát elhagyva a kocsim felé tartok, melyet a parkoló legtávolabbi sarkában hagytam. Még csak az kéne, hogy valaki bekukkantson, és híre menjen, hogy az elmúlt hetekben az autóm szolgált lakóhelyemként. Ha már eddig sikerült eltitkolni.

Mint kiderült, egyhavi kondibérlet olcsóbb, mint motelban lakni, és annyit zuhanyozhatok, amennyit akarok, a többi kényelmi szolgáltatásról nem is beszélve. Kivéve az ágyat. Szerencsére a konditerem alkalmazottai fitneszőrültnek tartanak, nem hajléktalannak, akinek nincs hol fürdenie. Bónuszként: még sosem voltam ilyen jó formában.

Rejtőzködöm, és egy fél ország választ el az otthonomtól. A kisvárostól, ahol felnőttem, és a lakóitól, akik mindenáron pokollá akarják tenni az életemet.

Ha van annyi eszük, hogy lenyomozzanak a társadalombiztosítási számom alapján, tudomást szerezhetnek az új állásomról, és okozhatnak némi galibát, de már hetek teltek el, mióta eljöttem. A konyhaszekrény mélyén rejtegetett kávésdobozban lassacskán, csaknem egy éven át gyűlt az apró, ennek köszönhetően juthattam el a washingtoni Sky Ridge-be, kábé a lehető legtávolabb az otthonomtól – és még sosem voltam ilyen felszabadult.

Szokás szerint felmérem a környezetemet, mielőtt kinyitom a kocsit és beszállok. Miután kitolatok a parkolóból, egyenesen a helyi könyvtárhoz hajtok, hogy a számítógépükön letöltsem az oltási bizonyítványt az otthoni egészségablakból, azután elküldjem Noah-nak.

Rendesen a háziorvosom rendelőjét hívnám, hogy faxolják át a kért iratokat, de amint kiderülne, hová kell küldeniük, az információ egy órán belül eljutna az önkormányzathoz. Talán nem törődnének vele, de akkor sem kockáztathatok.

A könyvtárban újra és újra frissítem a leveleimet, tűkön ülve várom a munkaszerződést. Nyugi, Prescott! Nem küldik azonnal. Maradt néhány lyukas órám.

Visszamehetnék a kondiba és futhatnék a padon, de a monotóniától csak még idegesebb lennék. Sosem ment a helyben futás. Szükségem van a változó környezetre, hogy elvonja a figyelmemet.

A könyvtárt elhagyva visszaülök a kocsimba, felhangosítom a zenét, és elhajtok az egyik helyi túraösvényhez. Szép nap ez a kiránduláshoz.

A parkoló üres, ami nem túl meglepő hétköznap délelőtt, amikor mindenki dolgozik. Az alkalmi ruhámat és cipőmet lecserélem a túranadrágra, könnyű dzsekire és bakancsra. A tündöklő égbolt megkapó kontrasztot alkot az örökzöld panorámával.

Gyerekkoromtól dombok vesznek körül, de itt északnyugaton láttam először igazi hegyeket. Olyan magasra szöknek hófödte csúcsaik, hogy belevesznek a felhőkbe. Akkorák, hogy azt sem látom, hol kezdődnek vagy érnek véget.

Amint rálépek a túraösvényre, mosolyra görbül a szám. Akkor vagyok a legboldogabb, amikor közel érzem magam a természethez. A földet lehullott fenyőtű festi a melegbarna telt árnyalataira. Teleszívom tüdőmet a hűs, párás őszi levegővel, belélegzem az örökzöldek aromáját, és hagyom, hogy átjárjon az elégedettség érzése. Talán ez lesz az otthonom. Örökre el tudnék veszni ebben a határtalan erdőben. Már néhány hét után az a leghőbb vágyam, hogy én is itt verjek gyökeret.

Jó egy mérfölddel arrébb az erdőben tisztás nyílik, ahol meleg napsugarak csiklandozzák az arcomat, amikor az ég felé emelem, és iszom egy kortyot. A nyílt terepen nem látható az útvonal, ezért az útjelzőnek szánt kőrakásokat követem. Néhány mérföld múlva lennie kell itt egy kilátónak. Inkább erre a feladatra koncentrálok, mint a zsebemet lehúzó telefonra. Még túl korán van ahhoz, hogy elküldjék a szerződést.

Elkalandoznak a gondolataim, miközben gyorsítok a tempón és befogadom a tájat. Rámosolygok a sziklák közt itt-ott előbukkanó mormotákra – mint erre is, amelyik most nekem csipog.

– Nyugi, kispajtás! Nem zavargok sokat.

Bolyhos mancsa a sárga hasa felé rebben, míg én mosolyogva gyalogolok tovább. Igen, ez egy szép nap. Megkapom a munkaszerződésemet, utána beszélek a főbérlővel, és kiveszem azt a garzont. Ki tudja, talán még a hétvége előtt beköltözhetem. Bútorom ugyan nincs, de van egy felfújható matracom. Ami azt illeti, még a padlón aludni is jobb lenne, mint a kocsi hátsó ülésén kucorogni, ahogy az elmúlt hetekben tettem.

Amúgy is folyton hirdetnek valami ingyen elvihető cuccot a neten. Kívülről már láttam az épületet, és ha ez alapján következtethetek a belső állapotokra, talán nem véletlen, hogy régóta üresen áll. A hely igazi szemétdomb, de legalább az én szemétdombom. Szarfészek, édes szarfészek.

Egy tábla eligazít balra, a kilátó felé. Követem az irányt, és tovább ábrándozom itteni jövőmről. Először járok ezen az ösvényen, de remélem, tuti kilátás vár a hegytetőn.

Nem kell sok, hogy odaérjek. Az út végén végtelen völgy nyílik alattam, a napsugarak sziporkázva csillannak a mélyén megbúvó tó tükrén. Dombok és hegyek, ameddig a szem ellát. Hihetetlen látvány.

Igen. Ez lehet az új otthonom.

2. FEJEZETCallahan

A Fő utca túlsó végén nagy BÁR feliratú neonreklám és egy nyíl, ami a leharcolt téglaépületre mutat. Már azelőtt is Mae és Jack vitte a helyet, hogy ideköltöztem. Csak a helyiek tudják, hogy a bár neve Shifty’s, és rajtuk kívül más nem is jár ide – jobbára csak elit tűzoltók. Nem mind laknak a városban, de valahogy ez lett a törzshelyük.

Kell egy perc, amíg a vakító napsütés után a szemem hozzászokik a szinte ablaktalan helyiség félhomályához. Neonok díszítik a falakat, többnyire sörreklámok. Amint az ajtó súlyosan becsapódik mögöttem, ismerős dohszag fogad, és vele a srácok harsány nevetése, ami alapján már a második körnél tarthatnak.

Ma este azt ünnepeljük, hogy letudtuk a legutóbbi tüzet. Álnok kis rohadék volt, elfárasztott minket, de legalább van ürügyünk lazítani és bedobni pár italt. King és Xander középtájon ül, ezért odahúzok melléjük egy bárszéket. Mintegy varázsütésre egy jégbe hűtött Coors jelenik meg előttem a kopott fenyőpulton, melynek fáját megsárgította az idő. Felemelem két ujjamat, és hálásan biccentek Lou-nak, az öreg pultosnak, aki már jól ismer.

King és Xander jót nevet valamin, amit Bobby mondott. Kortyolok a sörömből, és követni kezdem a társalgást.

– Szóval ott dekkoltatja a srácainkat abban a dögmeleg floridai parkolóban, míg a washingtoni csapat többi része odabent zabál, mert ki a faszt érdeklünk, igaz? Azok tengeri herkentyűket tömnek magukba a kellemes hűvösben, míg a tűzoltók egy falatot sem kapnak, mert hátha valamelyik nagykutyának eszébe jut kifáradni és megcsodálni a kocsikat. Mint valami elbaszott parádén. Aztán… – Bobby kuncog egy sort. – Miután órákig aszalódnak a napon, egyszer csak vége a bulinak, és ki fárad ki közéjük a garnélával degeszre tömött zsebével? Wyatt Bradley személyesen. Az a gyökér végignéz a fiúkon és azt mondja, „Kár, hogy nem jöttetek be, mert fenomenális volt a kaja!”, közben meg tovább zabálta a rákot a zsebéből!

– Nem mondod, hogy az Erdészeti Szolgálat nagyfőnöke lenyúlta a büfét? – Xander a fejét ingatja, és a szájához emeli a sörösüveget.

Bobby ünnepélyesen felemeli a kezét.

– Isten engem úgy segéljen.

Égnek emelem a szememet és mosolygok. Nem először hallom ezt a történetet, csak legutóbb a nagyfőnök félregombolta az ingét, és fordítva vette fel az övét.

Sztorizgatunk, pletykálkodunk, közelgő munkákról beszélünk. Miután véget ér az oltási idény, pár hétig azt csinálok, amit akarok, mielőtt kezdődik a síszezon, és beosztanak hegyimentőnek valamelyik üdülőhelyre. Szupermeló: ingyen csúszás a lankákon és annyi csini hópipi, amennyi csak az ágyamba fér. Mit mondjak, van rosszabb is. Gondolataim elkalandoznak, és máris terveket szövök.

– Felvettek egy új tagot – térít magamhoz Xander megjegyzése. – Mentős, ha igaz.

Nem tudom, miről beszél.

– Hová vettek fel új mentőst? – Próbálok bekapcsolódni a társalgásba.

– A VT-hez. – A városi tűzoltósághoz.

Shifty bárjába előbb jutnak el a hírek, mint a helyi laphoz.

– Pasi vagy csaj? – kérdezi Tex. – Mert ez a lényeg. – Texet már sok éve áthelyezték ide a cowboyok közül, de a becenév rajta ragadt.

Bongyi fátyolos szemmel mered a távolba.

– Emlékeztek arra a szőkére, Abigailre? Baszki! Hihetetlen volt.

– Haver, az a kék szem! – Dixon sóhajtva kifújja a levegőt. – Abby maga volt a tökély.

Orálisan mindenképp. A bárban tartózkodók fele nosztalgikus vággyal mered a sörére, miközben felidézi magában az aranytorkú őstehetséget. Uramatyám!

Xander elneveti magát.

– Még nem találkoztam vele, de a keresztneve Prescott, szóval szerintem pasi.

– Még ha csaj volna is – szúrja közbe King –, nyilván Matt lesz a felettese, aki majdnem akkora puncibubus, mint Woods haverunk. – Kedélyesen hátba vereget.

– Hé! – vigyorodom el. – Gondolj a jó híremre!

Nem mintha minden éjjel mást vinnék az ágyamba, de facér vagyok, aki folyton úton van, és nem szívesen kötelezi el magát. Miután Garrett Macomb temetésén arra léptem be a vendégszobába, hogy Molly Dave előtt térdel, leírtam magamban minden komoly kapcsolat esélyét. Ebben a szakmában egyébként is jellemző a hűtlenség. Miután az erdőtűzoltók és jobbik feleik rengeteg időt töltenek külön, ez mindkét félnél egyformán gyakori. Bár személy szerint én soha nem léptem félre, még a gondolat is taszít. Szinte minden csapatban, ahol eddig megfordultam, a srácok egyharmada kapcsolatban élt, a második harmad elvált, míg a harmadik élte világát. Én az utóbbi tábort erősítem. Az élet rövid, a szex buli. Amíg mindenki ugyanazt akarja, mit számít a többi?

Néha azért megcsap a magány szele – főként mikor azt hallom, hogy a többi srácnak van kihez hazamennie –, de ha csak rágondolok, hogy újra felszarvaznak, elmegy a kedvem a komoly kapcsolatoktól. Van épp elég démonom, amivel meg kell küzdenem. És semmi szükség rá, hogy másokat ezzel terheljek.

Sokkal egyszerűbb elköteleződés nélkül szexelni. Az egész csak móka, amiben nem sérül senki. A legtöbb nő pontosan ezért csinálja – futó kalandra vágyik, amit szívesen megadok neki. Aki tartós kapcsolatot keres, és azt hiszi, „megjavíthat”, rövid úton rájön, hogy feleslegesen erőlködik. Meddő pusztaság van a szívem helyén, ahol hiába próbálnak gyökeret verni, nem terem semmi.

Iszom még egyet. Ahogy telik az este, egyre több a vendég, ezért észre sem veszem, amikor újra nyílik az ajtó, csak miután átható némaság telepszik a bárra. Elfordítom a fejem, hogy lássam, mi fojtja beléjük a szót. Talán egy idegen kér útbaigazítást?

Nyomban kiszúrom a dögös csajt, aki épp odalép a bárpult túlsó végéhez. Nem helybéli. Ha eltévedt, én szívesen hazaviszem. Még a hálószobájába is bekísérem, nehogy baja essen.

A neonfényben nehéz megmondani róla, hogy vörös-e vagy szőke, a haja mindenesetre laza hullámokban omlik a vállára. Sportos, mégis gömbölyded; buján telt ajkával kész bombázó.

– Stipi-stopi! – Caleb eltolja magát a pulttól. Még nyeretlen kezdő, most ért véget az első idénye, ráadásul a legnagyobb balek, akivel valaha találkoztam.

– Ülj vissza! – figyelmeztetem zord tekintettel. Leteszem sörömet a bárpultra, és a szemem sarkából a csajt méregetem. Nagyon nincs egy ligában Calebbel.

– Helyben vagyunk – mormolja Xander.

Oké, talán még sincs olyan jó hírem.

Felé fordulok, Xander felvonja a szemöldökét.

Ítélkező tekintete láttán visszavonom korábbi kijelentésemet.

– Tudod, mit, Caleb? Igazad van. Próbálkozz csak, ha már lestoppoltad. Én kivárom a következőt.

Xander elfordul, belekuncog a sörébe, majd iszik egy kortyot.

Caleb résnyire szűkült szemmel méreget, mire megvonom a vállamat. Nem vesztegeti az időt, lekászálódik a bárszékről, hogy bemutatkozzon. Szegény lánynak annyi ideje sincs, hogy helyet foglaljon. Amint várható, előzékenyen mosolyog, bár kissé feszeng, míg a bárnak hátat fordítva Caleb legjobb csajozós szövegét hallgatja. Olyan szívesen hallanám én is, hogy röhöghessek egy jót. Egy percet sem adok neki, és totál idiótát csinál magából.

– Na most… – mormolja Bongyi.

Amikor a lány sajnálkozó pillantást vet Calebre, elárad az arcomon a mosoly. Szegény kölyök. Lógó orral visszakullog hozzánk. Nem bírom megállni, muszáj kinevetnem. Több esze is lehetne, de mint mondják, az élet a legjobb tanítómester. Caleb lehuppan a székére, és csak annyit mormol az italába: „seggfej”.

– Majd legközelebb, haver. – Az egyik srác kedélyesen megveregeti a hátát.

Iszom egyet, és érzem magamon a csaj pillantását. Mikor felé sandítok, elkapja a tekintetét, és helyet foglal a pultnál. A duruzsolás folytatódik körülötte. Előveszi a táskájából a tárcáját, szétnyitja az ölében, és felméri a tartalmát. Mozog az ajka, ahogy magában beszél. A pénzét számolja. Néhány pillanat múltán bólint, mire Lou odabattyog hozzá, hogy felvegye a rendelését.

Elfordul, hogy levegyen a polcról egy palack Jack Daniel’st és egy üres poharat. Gyanítom, hogy a csajnak vagy nehéz napja volt, vagy ünnepel. Elnézem, ahogy hanyagul hátradől, és csücsörít. Kinyújtott kézzel paskolgatja az ütött-kopott bárpultot, miközben szemérmes kis mosollyal felméri a helyiséget és a sok ismeretlen arcot.

Ünnepel.

Amikor a tekintete újra rátalál az enyémre, ezúttal nem fordul el, csak amikor Lou megtöri a varázst, és leteszi elé a poharat, benne néhány ujjnyi whiskey-vel. Helyeslőn bólint, mire Lou bemondja az összeget.

A csaj előhúz egy gondosan összehajtott bankjegyet.

Megköszörülöm a torkomat.

– Írd az enyémhez, Lou!

Zsémbes morgás hallatszik Caleb felől.

A csaj tekintete újra összeakad az enyémmel, azután megjutalmaz egy mosollyal. Feltartja a poharat, némán köszönetet mond.

Bólintok, rákacsintok, és felé emelem a sörösüvegemet, azután visszafordulok a srácokhoz, hogy folytassuk a társalgást.

Amíg Dave Banner oda nem furakszik a bárpulthoz a csaj mellé.

Dave az a városi tűzoltó, akit sosem bírtam. Dave, aki nem volt elég jó elit erdőtűzoltónak. Dave, aki lefeküdt a menyasszonyommal, teherbe ejtette és elvette. Honnét másznak elő az ilyenek? Pár hete született a második gyereke, semmi keresnivalója a csaj körül. Megfeszül az állam. Sosem hittem volna, hogy Molly és Dave összeillenek, de szemlátomást tévedtem. Megérdemlik egymást. Kevés rosszabb van annál, mint amikor megcsalnak. Senkinek sem kívánom, amin keresztülmentem.

– Minden oké? – kérdi mellettem King.

– Persze. – Inkább elfordulok az alig három méterre zajló jelenettől.

Dave túlságosan betolakodik az életembe, és ha ítélhetek a testbeszédéből, a csaj is ugyanezt érzi. Amikor Caleb próbált rámozdulni, még jól mulattam, és azt gondoltam, később én is próbálkozom, de most, hogy már két pasi nyomul rá, nincs az a pénz, hogy megtegyem. Szegény lány már így is elkönyvelte magában, hogy a város tele van kanos vadbarmokkal. Nem kell, hogy engem is közéjük soroljon.

Bár ezúttal is hárítani próbálja a közeledést, Dave nem hagyja magát olyan könnyen levakarni, mint Caleb. Leteszem a sörömet, és már készülök felpattanni, amikor Xander hátradől mögöttem, és elkurjantja magát.

– Hé, Dave! – A fickó felénk pördül. Leszegem a tekintetemet, ellazulok és előrehajolok. Még csak az kéne, hogy a seggfej is lássa, mennyire haragszom rá. – Hogy van a kicsi? Ez most a második kisbabátok Mollyval, vagy már a harmadik? Bocs, nem bírom követni.

Vigyorogva belekortyolok a sörömbe.

– A második – szűri Dave a fog között.

– Ja, persze. Hát, gratula… És mondd meg az asszonynak, hogy a legjobbakat.

Dave meghátrál, alighanem visszatér az asztalhoz, ahol a többi városi tűzoltó ücsörög.

– Nem kellett volna – mordulok Xanderre.

– Nem a francot. – Megdönti sörösüvegét, és iszik egy egészséges kortyot. – Akármilyen ócska ez a hely, bírom a hangulatát, és nem hinném, hogy Lou – aki ránk vigyorog, amikor felé emeli a sörét – még egyszer beengedne ide, ha letépnéd Dave fejét. Ahhoz Mae-nek és Jacknek is lenne egy-két keresetlen szava, márpedig a gyilkos tekinteted alapján csak egy hajszál választott el ettől. – Visszafordul a pultoshoz. – Jól mondom, Lou?

Kingnek van annyi esze, hogy ne röhögjön, de érzem, hogy szélesen elvigyorodik Xander másik oldalán.

– Jól bizony – kuncog Lou. – És Mae most cseréltette le a poháralátéteket.

– Hallod, Cal? Most cserélték le a poháralátéteket. – Xander a nyomaték kedvéért felmutat egyet.

A fejem csóválom, majd leküldöm a söröm maradékát.

– Jöhet még egy? – kérdi Lou.

– Hadd szóljon!

Lepattintja a kupakot, és lecseréli az üres üveget.

– A ház ajándéka. Ne hagyd, hogy a pasas felhúzzon.

– Milyen pasas? – forgatom a szememet. Dave nem húzott fel! Semmi szükségem ilyen kivételezésre.

– Már elnézést… – száll vitába Xander. – Szerintem én voltam az, aki leoltotta Dave-et, szóval hol a potya piám, Lou?

Érzem, ahogy a csaj lángoló pillantása felkúszik a nyakamon.

Baszki.

Míg Xander és Lou úgy perlekedik, mint két vénember, lecsusszanok a bárszékről, elindulok a pult túlsó vége felé, és helyet foglalok a csaj mellett. Némán meredek magam elé, míg ő ugyanezt teszi.

Eltelik néhány perc.

A várakozástól egyre sűrűbb a levegő, de közben egyikünk sem akar elsőként lépni. Olyan ez, mint valami játék, és meglepően szórakoztató. Nem néz rám, én sem nézek rá, mégis le merném fogadni, hogy ugyanaz jár a fejünkben. Kis híján kivégzem a sörömet anélkül, hogy egy szót is szólnék. Az ő piája is vészesen fogy.

Végül megtöri a csendet.

– Megszólalsz végre, vagy csak ücsörögsz itt?

Kiiszom a söröm maradékát, és két ujjammal megkocogtatom a pultot, hogy újabb kört kérjek.

– Egyértelműen csak ücsörgök.

– Akkor jó.

Lou visszatér, és begyűjti az üres üveget, hogy lecserélje egy telire.

– Neki is tölts – szólok utána. Elfordul, hogy nyakon ragadja az üveget és kimérjen egy decit a borostyánszínű whiskey-ből.

– Köszönöm – bólint a csaj, amikor Lou odacsúsztatja elé a poharat. Én is biccentek felé, mielőtt hátat fordít nekünk. – Ki tudom fizetni a piámat – jegyzi meg a csaj.

– Helyes, mert ez már a te kontódra megy. Az első egyszeri alkalom volt, csak mert megsajnáltalak.

Iszik egy kortyot.

– A híres Sky Ridge-i vendégszeretet, amiről mindenki ódákat zeng.

– Ahogy mondod – szűröm a fogaim között.

– Mégis mivel érdemeltem ki a szánalmadat? – kérdezi.

– Ami azt illeti… Nem tudom, mondták-e már neked… – Közelebb hajolok és lehalkítom a hangomat. – Szóval, hát, kimondottan csúnya vagy.

Elkacagja magát, szerintem elég hangosan ahhoz, hogy Dave is hallja. Vele nevetek.

– Annyira azért nem lehetek szörnyű, ha a barátod haza akart vinni, mielőtt még leültem volna…

Összerezzenek.

– Bocsáss meg neki, menthetetlen szegény.

– Az első igaz dolog, amit hallok tőled.

Megvonom a vállamat, és belekortyolok a sörömbe.

– Mit mondhatnék? Megszállott hazudozó vagyok.

Ő is iszik egy kortyot.

– Az jó, mert a hazudozók a gyengéim.

– Tényleg? Akkor talán megadhatnám a számomat.

– Azta – felel rezzenéstelen arccal, és felém fordul. Istenem, közelről még dögösebb. Vörösesszőke haja tökéletesen passzol azokhoz a kis szeplőkhöz az orrán.

Imádom a szeplőket, de még jobban imádom megdugni a szeplős csajokat.

– Hé, rengeteg csaj van a városban, aki ölne a számomért.

– Megint ezek a szép szavak… – Legyezgetni kezdi magát, amit nem bírok megállni nevetés nélkül.

Résnyire szűkül a szeme, mire iszom egy kortyot, és viszonzom a pillantását. Egész álló nap ellennék így. Nem tűnik hűvösnek a tekintete, ahogy a kék szeme alapján várnám. Mély és viharos színe tomboló tengerre emlékeztet.

– Oké. – Elmosolyodom, látva, hogy előveszi a telefonját. A homlokomat ráncolom, mikor a kezembe nyomja. Egy rohadt szétnyitható mobil? Életemben nem láttam ezt a lányt, még a nevét sem tudom, erre a kezembe nyom egy eldobható telót? Mikor megnyitom a kapcsolatokat, csak kettőt látok: Főni és Háziúr – mint két vörösen villogó vészjelzés. Úgy teszek, mintha nem venném észre, és nekilátok beírni a számomat, de a vészcsengő tovább harsog a fejemben. Újra rásandítok, de tutira ő a legszebb lány, akit életemben láttam. Basszus, a vörös az új kedvenc színem! Végzek a gépeléssel, és „Hazudós Cal” néven elmentem magam, mielőtt visszaadom a telefont.

– Megtudhatom a nevedet?

– Scottie. – Kezet nyújt, én megrázom.

– Callahan Woods. Rám írsz majd, Scottie?

– Kötve hiszem. – Vigyorogva tovább rázza a kezemet.

Nevetve eleresztem.

– Akkor nem örvendek, hogy megismertelek.

A szája sarkában kis mosoly kunkorodik.

– Szintúgy.

Lecsusszanok a bárszékről.

– Talán még ütközünk – teszi hozzá.

– Remélem, nem. – Rákacsintok, és visszatérek a srácokhoz, Xander mellé.

A lány felhajtja a maradék italát, és fizet Lou-nak. Hagy néhány dollárt a pulton, majd feláll és kimegy az ajtón anélkül, hogy egyetlen pillantásra is méltatna.

Amikor visszaülök a helyemre, Xander a fejét csóválja.

– Szóval ki az új barátod? – kérdez rá King.

– Scottie. – Vetek egy vágyakozó pillantást az ajtó felé. – Scottie, a szexi.

Caleb sóhajt. Még mindig nyomasztja a korábbi buktája.

Az elkövetkező pár órában felhörpintünk még néhány sört és elsztorizgatunk a legutóbbi tűzről. Minden itallal egyre hangosabbak és zavarosabbak leszünk. Ha így haladunk, hosszú éjszakának nézünk elébe, viszont tényleg jó idény van mögöttünk. Csak néhány bevetés és csomagolhatunk. Már fizetni készülök, amikor megrezzen a telefon a zsebemben.

ISMERETLEN szám

Kösz az italt.

Mosolyogva bepötyögöm a választ.

Szívesen.

Tartalom

Lejátszási lista

Ajánlás

Prológus – Callahan

1. Fejezet – Scottie

2. Fejezet – Callahan

3. Fejezet – Scottie

4. Fejezet – Scottie

5. Fejezet – Callahan

6. Fejezet – Callahan

7. Fejezet – Scottie

8. Fejezet – Callahan

9. Fejezet – Scottie

10. Fejezet – Callahan

11. Fejezet – Callahan

12. Fejezet – Scottie

13. Fejezet – Callahan

14. Fejezet – Scottie

15. Fejezet – Scottie

16. Fejezet – Callahan

17. Fejezet – Scottie

18. Fejezet – Callahan

19. Fejezet – Scottie

20. Fejezet – Scottie

21. Fejezet – Callahan

22. Fejezet – Callahan

23. Fejezet – Scottie

24. Fejezet – Callahan

25. Fejezet – Scottie

26. Fejezet – Callahan

27. Fejezet – Callahan

28. Fejezet – Scottie

29. Fejezet – Callahan

30. Fejezet – Scottie

31. Fejezet – Callahan

32. Fejezet – Scottie

33. Fejezet – Callahan

34. Fejezet – Scottie

35. Fejezet – Callahan

36. Fejezet – Scottie

37. Fejezet – Callahan

38. Fejezet – Callahan

39. Fejezet – Scottie

40. Fejezet – Callahan

41. Fejezet – Scottie

42. Fejezet – Callahan

43. Fejezet – Scottie

44. Fejezet – Callahan

45. Fejezet – Scottie

46. Fejezet – Callahan

47. Fejezet – Callahan

48. Fejezet – Scottie

49. Fejezet – Callahan

50. Fejezet – Scottie

Epilógus – Callahan

Köszönet

A SOROZAT KÖTETEI

Sloane St. James: Fight

Paisley Hope: Protect

Danielle Baker: Honor

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Kiss Béla

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

Borítótervező Oláh Gábor

ISBN 978-963-604-879-2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Goblin One – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

PT Serif – SIL Open Font License

Satisfy – SIL Open Font License

Teachers – SIL Open Font License