Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Zelnik Péter Zénó

ISBN 978 963 551 111 2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Zelnik Péter Zénó, 2022

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

„Az igazi szerelem felforgatja az egész életedet, fütyül a körülményekre.”

(Dmitry Glukhovsky)

1

– BÁRMELYIK NAP lehet az utolsó az életedben, de éppúgy lehet egy olyan fordulópont is, amikor mindent fel kell adnod valamiért, amiben hiszel. – Age ivott egy nagy kortyot a söréből, majd visszatette az asztalra, kicsit ügyetlenül a sok alkoholtól, és az itala kilöttyent a kezére. Beletörölte a pólójába, majd folytatta: – Az élet… lehetőségek sorozata. Van, ami neked való, és van, amire nem állsz készen. – Felemelte a mutatóujját. – A nagy kérdés az, hogy melyiket ragadd meg… – Jobbra billentette az ujját, tulajdonképpen a vécé felé. – …és melyiket engedd el. De valamelyiket kurvára ragadd meg, mert aztán elmegy az élet, és utólag okosnak lenni annyit ér, mint Gandhinak egy iPhone.

– Nem is értem, Age – mondta Mateo –, ha ilyen bölcs vagy, miért ekkora kudarc az életed, és miért nem vagy valami pókerkirály egy jachton, tíz topmodellel, vagy, mondjuk, simán egy vállalkozó, aki…

– Bocsánat, egy pillanat… – mondta Age, ismét felemelve a mutatóujját. – Ki kell mennem.

Mateo sóhajtott egyet, közben úgy fogta a söröspoharát, mintha arra többen is vadásznának a bárban. A helyiség tele volt ugyan vendéggel, de senki sem figyelt a két barátra. Innen-onnan beszélgetések, viccek, titkok foszlányai jutottak el Mateo fülébe a hangzavaron át: „végre vettem egy elektromos autót”, „akkor sem változik semmi, ha megválasztják őt”, „mindig mondtam, hogy nem illenek össze”.

Mateo elővette a mobilját, és gyorsan átfutotta közösségimédia-oldalait és chat-applikációit, hogy írt-e neki valaki. Volt pár üzenet, de érdektelenek, kéretlen reklám annál több.

Ezt a bárt tartották a törzshelyüknek, legalább ötvenszer jártak már itt. Mindketten szerették ezt a klasszikus, angol stílusú kocsmát, jellegzetes illatával, amit az alkoholos italok, a rengeteg faanyag és a hátul készülő grillételek kevertek ki hamisíthatatlan egyediséggel.

Két perc múlva Age visszatért az asztalhoz.

– Igazad van – mondta Age, és szándékosan túl sokat bólintott –, egy csődtömeg vagyok. Harminchat évesen egy unalmas cégnél melózom, sörözök a barátaimmal, többnyire veled, szabadidőmben pedig unalmas 3D-s modelleket tervezek, néha pénzért.

– El ne kezdj nekem itt lelkizni! – Mateo megpaskolta Age vállát. – Nem ezért mondtam. Gondolj a jövő heti Guns n’ Roses koncertre.

– Na, azt nagyon várom. – Age arca egyszerre felvidult. – „Paradise city”.

– Tuti nem hagyják ki – mondta Mateo –, le is kergetnénk őket a színpadról.

– Meg a „November rain”, az mekkora zene!

– Az egyik legnagyobb a zenetörténelemben – mondta Mateo.

– Erre igyunk! – mondta Age, és összekoccintották a korsóikat, majd kortyoltak belőle egy nagyot. – Ha egyszer lesz esküvőm, arra a zenére fogunk vonulni az oltárhoz. – Age elgondolkodott egy darabig. – Mondjuk, ehhez egy nő is kéne, csak az a baj, hogy az összes barátnőm neve .jpg-re végződik.

Mateo felnevetett.

– Ne nevess! – mondta Age.

– Mi van azzal a kolléganőddel, akiről azt mondtad, hogy ha szexuálisan zaklatna a munkahelyeden, nem jelentenéd fel.

– Eljegyezték – mondta Age, közben megérintette jobb kezének gyűrűsujját. – Nem mintha lett volna esélyem. – Age Mateóra mutatott. – Te szerencsés vagy, megtaláltad a párod, de én…

– Majd megtalálod te is – mondta Mateo, és legyintett egyet, bár tudta, hogy Age mennyire aggódik, hogy egyedül marad, és a világért sem akarta volna elbagatellizálni a témát. – Mondjuk, ehhez lehet, hogy ki kéne mozdulnod. Tudod, találkozni más emberekkel is. Levághatnád néha a borostádat is. Szerintem távol tartja a nőket.

Age megsimogatta rövid arcszőrzetét. Szerette ezt a sercegést, ahogy végighúzza rajta az ujjait. Mateo bezzeg szinte mindig frissen borotvált.

– Szerintem férfias – mondta. – Enélkül olyan kölyökképem van.

– A lényeg – mondta Mateo –, hogy ki kell mozdulnod. Többet.

Age helyeselt, mert valóban nem erőssége az idegen közösségek felkutatása és az új kapcsolatok létesítése, de azért rendszeresen próbálkozott. Sóhajtott, majd témát váltott:

– Képzeld, megterveztem álmaim nőjét – mondta Age, és közben végigfuttatta ujjait a tömörfa asztal simára kopott felületén itt-ott még fellelhető barázdákon.

– Mi? – Mateo száján lefolyt egy kis sör a meglepettségtől. – Ne már, basszus!

– De, komolyan – mondta Age. – A legjobb háromdés modell, amit valaha csináltam. A kedvenc celebjeimről másoltam össze a részleteket. Mindenkiből, ami tetszik, és összedolgoztam, hogy egy valóságos ember legyen.

– Azta! – Mateo elismerően összehúzta a száját egy pillanatra.

– Az alapját nagy vonalakban egy lány adta, akit egyszer láttam, kábé tizenöt éve, az Ausztrália Állatkertben. Egyedül sétált, és egy pillanatra összenéztünk. Gyönyörű szép volt, és úgy emlékszem, akkor gondoltam először arra, hogy képes lennék komoly kapcsolatra.

– Én is minden szép lányba beleszeretek az utcán – mondta Mateo, és sóhajtott, mintha ábrándozna.

– Veled nem lehet komolyan beszélni – mondta Age.

– De lehet, csak hát nem létező nőkről? – mondta Mateo, és nevetett. – Ugye tudod, hogy digitális nőket nem lehet elvenni, és nem is…

– Tudom, tudom. Ez csak egy hobbi, álmodozás. De a lényeg, ha ez a nő jönne szembe velem, képes lennék mindent eldobni érte.

– Legalább nagy ciciket csináltál neki? – kérdezte Mateo, és kitört belőle a nevetés. Age is nevetett, és gyengén megütötte Mateo vállát.

– Hülye! Ez csak egy fej meg nyak, nem egy teljes modell. Az arca a lényeg, és a… mindegy… a tekintete.

– Hát, ha álmaid nője csak egy fej és nyak egy monitoron, akkor veled valami nagy baj van.

– Több tiszteletet az álmaimnak!

– Jól van, jól van! – mondta Mateo, és megadóan felemelte a kezét. – Hát, remélem, egy nap megtalálod őt.

A bárból kezdtek fogyatkozni a vendégek, de a két fiú rendelt még egy kört. Kibeszéltek egy-két vendéget, akiket furcsának találtak, majd Age ismét komolyabb témára váltott:

– Néha elgondolkozom azon, hogy mi lehet a Föld többi részén. Te nem?

– Nem igazán – mondta Mateo. – Nincs ott semmi. Tönkrement minden.

– Néha elképzelem, milyen lehetett régen, amikor minden földrészt országok borítottak, különféle népekkel és nyelvekkel. Amikor az utazás még izgalmas és változatos kalandokkal teli időtöltésnek számított. Egyszer elmennék megnézni.

– Mit? A halott földrészeket? Ugyan már! – Mateo legyintett.

– Olyan hihetetlen számomra, hogy van ez a hatalmas bolygó, és már csak itt, Ausztráliában van élet rajta.

– Szomorú, igen, de ez van. Elődeink nem becsülték meg, amijük volt, és tönkretették.

– Igen, de hátha mégis van ott valami. Más tájak. Kizárt, hogy a növények, az állatok ne kapnának erőre egy idő után. Hiszen adottak a feltételek az élethez.

– Talán mégsem. A nukleáris szennyeződés eléggé elveszi a kedvet az élettől. Vagy nem tudom, mi van még ott.

– De akkor minek járnak a teherszállító gépek?

– A kutatók cuccait hordozgatják, amikkel próbálják helyreállítani a talajt, meg azt hiszem, hoznak be valami nyersanyagot, amit ott szednek össze.

– Na igen. – Age elhúzta a száját, és kicsit megrázta a fejét. – Mindegy, szóval néha gondolok arra, hogy elmennék megnézni más helyeket. Még akkor is, ha csak sivatag.

– Ezzel egyedül vagy, Age, mivel nincsenek más helyek. Csak Ausztrália van. A világ többi része kuka. Ha lenne ott valami, vagy ha a tudósok elértek volna bármilyen eredményt is, mondjuk, kicsírázott volna egy babszem, tudnánk róla. Az óriási előrelépés lenne.

– Igen.

Éjjel egykor vettek búcsút egymástól. Age hazasétált, Mateo taxit hívott. A séta alatt az alkohol már nem engedte gondolkodni Age-et, aki inkább csak nézte a sötét házakat, próbálta kitalálni, mit csinálhatnak ott, ahol még égnek a lámpák. Olyan fáradt volt, hogy szinte séta közben is aludt már, de aztán egyszer csak hazaért.

Valahányszor benyitott a James Goodhaven névtáblás bejárati ajtón, megcirógatta egyfajta meleg hazaérkezés-illat, amit csak akkor érez az ember, ha a saját lakásába érkezik meg, egyedül, és nem szellőztetett. Kinyitott két ablakot, aztán levette a cipőjét és a farmerját, majd bezuhant az ágyba, és elaludt.

2

AGE A SZOMBATI sörözés utáni napon meglátogatta a szüleit – Sofia és William Goodhavent – Gold Coastonban, Brisbane-től egyórányira autóval. Egy benzines Kiát használt, ami már három éve hűséges társa az utakon. Age sosem vágyott drága vagy feltűnő kocsira. Egy grafitszürke középkategóriás autó kiválóan elvegyül a brisbane-i forgalomban.

Ebéd után Sofia, William és Age lesétáltak az óceán partjára, és beszélgettek a szokásos dolgokról: munka, közös ismerősök, politika, gazdaság, sport és egészség.

A hullámok párával permetezték be a partot, ami ködként ült a homokfövenyre. A napsütéses huszonhét fokban sokan jöttek le ide ezen a napon is.

Age és szülei egy órát töltöttek a parton, nézték az embereket, aztán visszasétáltak a házba. Ott még ittak egy kávét, és Age édesanyja, Sofia megragadta az alkalmat, hogy néhány régi fotóval marasztalja a fiát. Age elismerte magában, hogy valahol neki is ez a kedvenc időtöltése itt. Mást nem nagyon lehet csinálni ebben az ósdi épületben és a leharcolt kertben, amit minden tavasszal rendbe akarnak tenni, de aztán mégsem jut rá idő.

Az egyik fotón Age és három srác álltak összekarolva. A régi szomszédok. Mateo nem, mert ő akkor messzebb lakott, de már ismerték egymást.

– Jamesy, itt általános iskolás voltál – mondta Sofia. Age nem szerette sem a James nevét, sem annak összes becézését, de anyja gyerekkora óta így szólította, imádta ezt, így aztán tőle, de csakis tőle elfogadta.

– Igen, emlékszem – mondta Age. – Egész nyáron velük lógtam.

– Aztán meghalt az apjuk, és elköltöztek – mutatta a fotón a két szélső gyereket Sofia. – Ő pedig nagyon megváltozott később.

– Mondhatni, rossz társaságba keveredett, nem találkozott már velem, és akkor már én is inkább Mateóval mentem mindenfelé.

– Emlékszem, mindig kiálltál értük – mondta Sofia. – Nem is te voltál a legnagyobb a csapatban, mégis mindig megvédted őket a bajtól. Volt az a szőlős eset, meg amikor az a csősz nektek rontott, és majdnem megverte szegény Lucast. Te mentetted meg.

– Az túlzás – mondta Age –, de pár pofont megúszott aznap, az biztos.

– Rád mindig lehetett számítani – mondta Sofia, és megsimogatta fia arcát.

– Mikor nősülsz már meg? – kérdezte az apja.

– Nem tudom, majd ha eljön az ideje.

– És a karriered? – kérdezte az apja. Hangjában nem volt számonkérés, inkább csak szánalom. – Építed egyáltalán? Vannak terveid öt évre, tíz évre?

– Hagyd, Willy! – mondta Sofia.

– Haladok vele – mondta Age. – Nem panaszkodom.

William alatt megnyikordult a fotel, ahogy előredőlt. Age és Sofia odafordultak hozzá. Age apja azt mondta:

– Nem számít, milyen lassan mész addig, amíg nem állsz meg.

– Hű, apa, ez elég mélyenszántó. Michael Jackson?

– Konfuciusz.

Age szerette a szüleit, de egyre kevesebb türelme volt hallgatni, ahogy a generációs szakadék túloldaláról próbálnak tanácsokat adni neki az élethez.

Mikor aztán kikísérték, megölelte őket, beszállt az autójába, és hazavezetett. Útközben csak zenét hallgatott, próbált nem gondolni semmire. Alig várta, hogy hazaérjen Brisbane-be. Amikor nézte az épületeket, gyakran elgondolkodott – szakmai ártalom –, hogyan állna neki a digitális modellezésüknek, és hogy milyen megoldásokkal tenné jobbá az adott építményt.

Amikor végre belépett a lakásába, sóhajtott egy nagyot, közben arra gondolt, hogy jó lenne, ha a világ olyan hely lenne, ahonnan nem sóhajtással érkezik haza.

Egy kicsit takarított, elindított egy programot a mosógépen, elmosogatta a reggeli tányérját és bögréjét, aztán leült a két monitoros asztali számítógépéhez, és elővette a 3D modellt, amin évek óta dolgozott.

Először a már renderelt, fényelt képet nyitotta meg, ami egy gyönyörű nőt ábrázolt. Harmincéves lehetett, barna hajjal, kerek arcocskával, bájos mosollyal és szürkéskék, életvidám szemekkel, amiket Age valóban nagyon szépen kidolgozott.

Nevet nem adott neki, mert attól tartott, az elvinné egy konkrét irányba a modell személyiségét, és elveszne ez a parttalan, álomszerű víziója róla.

– Beleszerettem egy nem létező nőbe – mondta Age, és kinyitotta a nap első dobozos sörét. – Megőrültem, vagy legalábbis megyek afelé…

Sokáig nézte a fiktív női arcot, gyönyörködött benne, hibákat, finomítanivalót keresett rajta, álmodozott róla, hogy talán létezik egy nagyon hasonló lány valahol, és ő megtalálhatja.

Age egy kezén meg tudta számolni az eddigi párkapcsolatait, még úgy is, ha hozzávette az egyestés kalandokat. Ez elég silány teljesítmény egy olyan világban, ahol a párkereső applikációk százai érhetők el mobilról.

De valahogy úgy érezte, a mai lányokból hiányzik egyfajta tűz, ami régebben mintha meglett volna bennük, és olyan ideálokat kergetnek, amik nem léteznek. Pont te beszélsz, aki egy 3D szoftverben modellezett, sztárok arcaiból összeollózott nőbe szerelmes? Szedjed össze a magadat! – szokta mondani Mateo szándékosan helytelenül, minden komolyságot mellőzve.

Úgy látta, a modell készen van, és ideje testet, illetve mozgást adnia neki. Valószínűleg soha semmire nem lesz jó, amit csinál, de mégis szívesen foglalkozott vele. Tervezett már autókat, mobiltelefont, belső tereket, reklámokban kiabáló manókat, de semmi sem villanyozta fel úgy, mint amikor álmai nőjét alkotta meg.

Talán egy napon – gondolta Age – lesz olyan technológia, amivel egyszerűen kinyomtatom magamnak, amit terveztem, és egy teljesen élethű android lehetne a párom. Mindenkinek pont olyan, amilyet megálmodott magának. Hát, ha lesz is ilyen valaha, az még úgy ezer év. Egyelőre annak kell örülni, hogy van elég töltőállomás az elektromos autóknak. Ja, és talán megérem még a négynapos munkahét bevezetését.

Age átnézte az üzeneteit, árat számolt egy új megbízáshoz, fejben elégedetten megpaskolta a bankszámláját, amikor felugrott egy új üzenet a jobb alsó sarokban.

Megnyitotta az e-mailt, amiben egy linket talált. A feladó e-mail címe nem látszódott, pontosabban teljesen véletlenszerű karaktereket tartalmazott, amik folyamatosan változtak, mintha a rendszer képtelen lenne megjeleníteni azt. A tárgymező üresen állt. Age gépén a legjobb vírusírtó futott naprakészen, és minden adatáról óránként készített biztonsági másolatot a felhőbe, így nem aggódott a kém- és zsarolószoftverek miatt, bár még nem futott bele egyikbe sem.

Ez meg mi? – kérdezte magában, és el kellett ismernie, hogy lenyűgözte ez a különleges feladó. – Valaki itt nagyon penge a hekkelésben.

A link szövege annyi volt: „Segítség!” Az előnézete pedig szintén változó karakterek sora, amik még csak nem is szabályos linkek voltak, tehát elvileg nem vezethettek sehova.

Age rákattintott, és megnyílt egy videó a semmiből, mivel ilyen szoftver nem futott a gépén, és a böngésző sem indult el.

– Mi a f…?

A videón megjelent egy lány sötét háttérrel. Először kényszeredetten mosolygott, és ráncolta a szemöldökét szürkéskék szeme felett, ami gondterheltnek tűnt. Kerek arcát barna tincsek keretezték. Age szíve kis híján megállt, annyira megdöbbent.

– Uramisten! – mondta Age, és a szájához kapta a kezét. – Ez ő…

A lány huszonöt és harminc között lehetett, és a rossz megvilágítás ellenére is látszódott, hogy gyönyörű. Age észrevett különbségeket a 3D-s modellje és a videón szereplő lány között, de erre nem sokan lettek volna képesek, annyira hasonlított rá.

– Kérlek, segíts! – mondta a lány. – El kell jönnöd értem. A nevem Luna, és a Marson vagyok. Kérlek, keress meg! Lesz, aki segít, de el kell hagynod Ausztráliát. – A lány szomorúan lesütötte a szemét, majd még egyszer felpillantott, kedvesen, de elkeseredetten. – Köszönöm.

A videó véget ért, és Age nem tudta újra lejátszani. Az ablak bezárult, és sehol nem találta meg újra, ahogyan az e-mailt sem.

– Nem! Nem! Hova lett? – kérdezte, közben káromkodott, és átkutatta az összes mappáját, a rejtetteket is, végül egy rendszer-visszaállítást is csinált, de így sem találta meg. Amikor végül feladta, máson kezdett gondolkodni: Ki szórakozik velem? Honnan tudhatott bárki a modellről, hiszen csak Mateónak mondtam el, de ő nem tenne ilyet, és nem is ért a számítógépekhez ennyire. Ez olyan levél volt, amit még soha életemben nem láttam, és még csak hasonlóról sem olvastam a neten. Mintha az űrből vagy a jövőből, vagy egy másik dimenzióból küldték volna. És ez a név, hogy Luna? Senkit sem hívnak így, maximum a játékokban – jó, igaz, az én nevem is onnan van. De akkor is! Ki csinálta ezt, és miért?

3

MÁSNAP REGGEL Age felkelt, majd szokásos reggeli rutinja után (egy pohár tej, egy szendvics, 200 mg C-vitamin, egy kávé, fogmosás, zuhanyzás, öltözködés, gondos cipőválasztás) elindult a munkahelyére.

Elektromos biciklivel szelte át a fél várost, és csak ekkor jutott eszébe az előző esti üzenet. Először úgy érezte, meg sem történt, de aztán előjöttek a részletek, Luna hangja, a szeme, ahogy látszott benne az elkeseredettség. És a megkerülhetetlen tény, hogy mennyire hasonlított arra a lányra, akit ő képzelt el magának. Különösnek találta, hogy eddig meg sem fordult a fejében, hogy az üzenetet talán nem is neki küldték.

Hirtelen elrántotta a kormányt, hogy kikerüljön egy apró, fehér westie kutyust, amelyik elé ugrott, minden félelemérzet nélkül. Ügyesen korrigált, majd engedte gurulni a kerékpárt a következő lámpáig, miközben az pirosra váltott.

Age azon gondolkodott, hogy ki és hogyan férhetett hozzá a háromdimenziós modelljéhez. Senki sem tudta, hogy hobbiból összerakta álmai nőjét egy programban. Senki, kivéve Mateót, de ő is csak egy nappal korábban. De látni ő sem látta. Az egész képtelenség.

Továbbindult a biciklivel, amikor a lámpa zöldre váltott, a következő sarkon befordult balra, majd az irodaház előtt leszállt a nyeregből, és betolta a kerékpárt a tárolóba. Köszönt az őrnek, lehúzta a belépőkártyáját, lerakta a sisakját a kormányra, majd hívta a liftet.

Akkor ez egy hekkertámadás – gondolkozott felfelé menet. Feltörték a gépét, és kikutatták, mi az, ami fontos számára. Most csak egy figyelemfelkeltő videót kapott, deepfake hamisítvány, aztán majd jönnek a zsaroló e-mailek, zárolják a fájljait, és megcsapolják a bankszámláját. Abszolút valóságosan hangzik, de Age mégsem érezte hitelesnek a sztorit. Valahogy Luna, akit látott, nem lehetett egy hamisított felvétel. A hekkerek ennyire azért nem kifinomultak. Kreatívak, az igaz, de valami árulkodó jel mindig akad a támadáskor. Egy extra betű a domainben, egy rossz helyre tett lopott logó, egy lemaradt lábléc, egy rosszul megfogalmazott üzenet, és így tovább. Ráadásul nem kapott linket, nem irányították át adathalász oldalra, és nem kértek személyes adatokat sem. Ha csak egy kémprogramot vagy vírust akartak a gépére telepíteni, azt megtehették volna egyszerűbben is, mint egy ilyen videoüzenettel, amiről nem tudhatták, hogy kinél talál célba.

Age egész nap latolgatta a lehetőségeket, és gondolkodott, hogy kinek mondja el, aki segíthetne neki megoldani a rejtélyt. Nem jutott semmire, hiszen mégiscsak meredek lenne felhívni valakit azzal, hogy üzenetet kaptam a háromdimenziós modelltől, amit én terveztem. Mi? – hallotta a reakciót. – Hát, valahogy életre kelt. – Age, biztos, hogy minden rendben veled? – Nem – mondaná Age –, mert nincs teste, de a videóban volt. – Age, nincs teste a nőnek, akiért odavagy? – Nem erről van szó… hanem, hogy az üzenetben egy ugyanolyan nő volt, mint amit én terveztem. Szerinted hogyan lehetséges ez? – Age, hívok egy orvost inkább. Maradj, ahol vagy!

Hogyan járhatna a végére az ügynek? Hiszen Luna azt mondta az üzenetben, hogy a Marson van, viszont Age legjobb tudomása szerint az ember nem járt még a Marson, csak robotok, pontosabban roverek.

Age napja ugyanúgy telt, mint bármikor máskor. Munka, kávé, valamelyik kolléganő mesél a gyerekeiről, megbeszélés, munka, gyenge viccek Larrytől, valamelyik a szokásos három poénból. Ebéd, munka, kávé, megbeszélés, egyszer csak a részlegvezetőtől egy letolás vagy dicséret teljesen véletlenszerűen, attól függően, hogy milyen napja van, kávé, munka, aztán egy csöcsös fotó e-mailben Gabrieltől, ami még csak nem is jó, majd a nap vége – bringa hazafelé.

Eltelt még két nap. Ébredés. Bringa. Kávé. Munka. Megbeszélés. Gyenge poén. Gyerekek. Ebéd. Munka. Dicséret. Bringa. Ébredés. Munka. Gyenge poén. Kolléganő gyerekei. Csöcsös fotó. Letolás. Megbeszélés. Nap vége…

Aztán este Age kisétált a parkba, leült egy padra, és nézte a sötét tavon a fekete sziluettkacsákat, ahogy átsiklanak előtte, apró fodrokat indítva a vízen. A hullámokon megtörő fény hipnotikus hatással vonzotta a tekintetét, mint egy végtelenített videó.

Age elgondolkodott az életén. Nem lenne miért panaszkodnia, mert másnak még ennyi sem jut. Hányan halnak meg harmincéves koruk előtt, vagy élik le az életüket olyan fogyatékossággal, ami a legtöbb jó dolgot élvezhetetlenné teszi. Ő jól keres, menő helyeken vacsorázik, vannak barátai, köztük Mateo huszonöt éve. Élnek a szülei, és azon a földrészen lakik, ahol nemcsak hogy még mindig van élet, hanem az átlaghőmérséklet nem megy tizenkilenc Celsius-fok alá.

Viszont a szerelem nagyon hiányzott neki, ezt be kellett ismernie. Hiába minden jótanács, módszer, lazaság, csak futó kapcsolatokat talál. Gyorsan kiégő fellángolásokat. Egy hónap alatt elmúló izgalmakat. Tudta, hogy nem csak ő a hibás, a lányok is képtelenek megállapodni. Keresik a közösségi média, a mozifilmek, a reklámok által előírt ideált, aki nemcsak jóképű, de gazdag is, és onnantól, hogy összejöttek, már nem lesz más dolguk, mint plázákban vásárolni és menő helyekről posztolni a szelfiket a számukra amúgy teljesen érdektelen irigyeiknek. Hová tart ez a világ? – kérdezte Age csak úgy magában, és nem várt választ, mert erre a kérdésre sosincs válasz, régen sem volt.

Felhívta Mateót.

– Age?

– Nem fogod elhinni, amit mondok, de elutazom egy időre.

– Remek, rád fér a pihenés.

– Nem pihenni megyek, hanem… hanem, hogy megkeressek egy lányt. Álmaim nőjét.

– Na ne mondd! Hát ezt jól teszed. Na és merre indulsz?

– Még nem tudom, de képzeld… kérlek, ne nézz totál hülyének…

– Ezen már túl vagyunk.

– Szóval kaptam egy üzenetet egy lánytól, aki pont úgy néz ki, mint a modell, amit terveztem. Hát nem őrület?

– Kezdek aggódni érted, de folytasd!

– Tudom, hogy őrültség, de utánajárok, hogy ki küldte.

– Nem akarlak elkeseríteni, de ami túl szép ahhoz, hogy igaz legyen, az általában az is.

– Tudom, hogy pofára fogok esni, de nem baj. Akkor is sokat tanulok majd a világról és magamról, de ami a lényeg, hogy kiszabadulok ebből a végtelen körforgásból. – Age sóhajtott egyet, aztán néhány másodpercig csak a halk légzésük hallatszott a vonalban. – Elegem van az egészből…

Mateo nem akarta lebeszélni, amit Age méltányolt. Talán jó lett volna, ha vele tart, de Mateónak családja van, nem hagyhatja itt őket csak úgy. Neki viszont nincs miért maradnia.

– Hát, akkor vágj bele, Age!

– Kösz, Mateo – mondta Age, és szinte a fájdalom határát karcolta az érzés, hogy mennyire megölelné a barátját.

– Vigyázz magadra!

Age nem válaszolt, csak bólogatott, mert ha megszólalt volna, elcsuklik a hangja, és ezt nem akarta.

4

MÁSNAP AGE korábban eljött a munkahelyéről, mert már nem tudott koncentrálni. Egyre csak azon gondolkozott, hogy mi lenne, ha elhagyná Ausztráliát. Életében nem repült, de még csak azt sem tudja, hogy a brisbane-i reptérről hova mennek belföldi járatok. Aztán az jutott eszébe, hogy biztosan nem ő az első, aki erre gondol, és kizárt, hogy nem nézték meg a világ többi részét rengetegen, még akkor is, ha sivár és unalmas. Majd felkéredzkedik egy kutatókat szállító gépre, vagy fellóg egy teherszállítóra.

Különös dolog ez, mert Ausztrálián belül viszonylag sokat utazott. Látta a nagyobb nevezetességeket, kétszer sátrazott a szabadban, egyszer eltévedt az akkori barátnőjével, és a barátaikkal is mentek jó néhány kocsmatúrára. De Ausztrálián kívül egyikük sem járt. Tényleg lehetséges volna, hogy elpusztult minden élet az összes földrészen, ezt az egy kontinenst kivéve? Az összes sziget is, még az óceán közepén található apró korallzátonyok is? Úgy tanulták, hogy igen, és ez olyan régen történt, hogy már el sem hangzik a hírekben. A világ most ilyen, ezt mindenki tudja, nincs miről beszélni.

Eszébe jutott egyik régebbi beszélgetése Mateóval, amikor a jövőről elmélkedtek. Okos emberek úgy tartják, hogy a jövőben nem lesz pénz, sem munka. Ez megvalósítható lenne, viszont, ismerve a mai embereket, egyikük sem tartotta elképzelhetőnek, hogy valaki egyszer csak nem dolgozik, és onnantól mégis hasznosan tudja majd eltölteni az idejét. Ha sikerülne automatizálni mindent – ami elvileg lehetséges –, akkor tényleg nem kellene többet dolgoznunk, és mivel mindent megtermelnek számunkra a robotok, ezért a pénznek sem lesz értelme. Mindenkinek lehetne háza, autója, ruhája, élelmiszere, amennyi csak kell. Na de mit csinálnának akkor az emberek? – kérdezte Age. Mateo egy sor kérdéssel válaszolt, erre jól emlékezett. Miért nem vagy jobb abban, amit csinálsz? Miért nem tanulsz meg hangszereken játszani? Miért nem teszel több jót másokért? Miért nem utazol többet? Age-nek pedig válasz nélkül is leesett a lényeg – mert nincs rá ideje. Ha jobban belegondolunk, akkor rengeteg mindent lehet csinálni a világban, aminek csak egy töredékére van időnk és pénzünk.

Végül Age és Mateo egyetértettek abban, hogy egy ilyen világ a pénzen és munkán, a kapitalizmusban és a fogyasztói társadalomban nevelkedett emberekkel nem lenne megvalósítható, csakis egy abban a világban felnövő, szocializálódó és arra az életre felkészített generáció lenne képes ezt megfelelően kezelni.

Age mosolygott az ágyán ülve, mert örömmel idézte fel ezt az estét, ahogy a legutóbbit is. Nem mindig emlékezett rá, hogy miről beszélgettek, fontosabb, hogy jól érezték magukat. Ahogy Maya Angelou mondta, „az emberek elfelejtik, hogy mit mondtál, elfelejtik, hogy mit tettél, de soha nem felejtik el, hogy hogyan érezték magukat veled.”

Erről eszébe jutott még, hogy ezt követően egymásra licitálva sorolták, mi mindent csinálnának korlátlan szabadidővel egy pénzmentes világban. Mateo megtanulna festeni, Canaletto vagy Turner stílusában. Age játékot fejlesztene, és megcsinálná a világ legjobb játékát, teljesen valósághű grafikával és modellekkel. Mateo megtanulna játszani az összes hangszeren. Age filmeket forgatna, és a mainál sokkal okosabb gyerektáborokat szervezne.

Age lefeküdt, és sikerült aludnia pár órát. Úgy számolta, hogy a repülőút legalább nyolc-tíz óra lesz, és kételkedett benne, hogy az izgalomtól képes lenne aludni a levegőben.

Amikor felébredt, a nap már alacsonyan járt, és a szürke, felhős égbolt aljára egy széles sárga csíkot festett. Az ismerős látkép olyan békésnek tűnt, és Age elbizonytalanodott a videó, a lány és az utazás miatt is. Aztán sóhajtott egy nagyot, és emlékeztette magát, hogy ha túl sokáig elmélkedik még, akkor elillan az elhatározása, hogy nekivágjon ennek az őrültségnek.

Összepakolt néhány alapvető holmit, egy baseballsapkát, több palack vizet, váltóruhát, készpénzt, némi ennivalót és energiaszeletet, majd hívott egy taxit.

Besötétedett, mire odaért a brisbane-i repülőtérre, ami egy meglepően egyszerű épület volt, csekély kivilágítással. Egyből látszódott rajta, hogy itt nincs utasforgalom. Mindössze néhány autó parkolt előtte. Nem jártak erre buszok, nem álltak sorban a taxik a droszton.

Age fizetett, kiszállt az autóból, az pedig elhajtott. Az épületből egy középkorú nő lépett ki, és az egyik autó felé igyekezett. Age odasietett hozzá.

– Jó estét! – mondta.

– Jó estét! – köszönt vissza a nő.

– Ne haragudjon, hogy így magára rontok. Itt dolgozik? – kérdezte Age, és az épület felé mutatott.

– Igen.

– Szeretnék eljutni a következő szárazföldre. Bárhova. Lehetséges ez?

– Itt nincs utasforgalom, csak teherszállítás. Van egy másik reptér a várostól nyugatra, ott van utasforgalom, de csak belföldre.

– Nem lehetséges repülőre szállni és elmenni Ausztráliából?

– Úgy tudom, nincsenek járatok más földrészekre, csak belföldiek. Gondolom, mivel repülőterek sincsenek sehol.

A nő közben kinyitotta a kocsija ajtaját, és betette a táskáját.

– Nézze – mondta Age-nek –, szeretnék hazamenni, hosszú napom volt. Holnap felhívhatja az ügyfélszolgálatot, ott minden infót…

– Tényleg ne haragudjon rám, de muszáj megtudnom, hogyan juthatok el más földrészre.

– Miért akar oda menni? Nincs ott semmi. Ausztrálián kívül nincs élet már több száz éve.

– Azt hallottam, hogy tudósok át szoktak repülni vizsgálatokat végezni. Tudja, a regenerációhoz.

– Ők Sydney-ből indulnak, nem innen.

– Szóval Sydney-ből mennek embereket szállító gépek?

– Igen, de kétlem, hogy felengedik magát. Hacsak nem sztárgeológus vagy a bakterológia doktora.

– Nekem ennyi elég, köszönöm. Teszek egy próbát.

– Tőlem. Mehetek végre? – kérdezte a nő, és az autója felé biccentett.

– Elnézést, hogy feltartottam. Szép estét!

– Minden jót!

Age végignézte, ahogy a nő elhajt a reptér parkolójából, ő pedig egyedül marad a nagy csendben.

Vállára vette a hátizsákját, majd elindult a reptér mellett gyalog. Azt sem bánta volna, ha hazáig sétál.

Nincsenek utasszállító repülők, amik mennének más kontinensre, csak Ausztrálián belül. Igaz, ő még belföldön sem repült soha, pedig részt vett egy fantasy-játék versenyen, de ahhoz nem kellett elhagynia a lakását. Onnan van az Age beceneve is. A varázslókarakterét nevezte el így, mert képes volt különböző korokból fegyvereket szerezni a csapatnak. Másodikok lettek végül.

Földúton haladt, mellette a magas kerítés kísérte, tetején szögesdróttal. Azon túl a kifutópályák, amikből csak egy világított. A távolban egy hatalmas teherszállító repülőt rakodtak meg éppen.

„Itt nincs utasforgalom, csak teherszállítás…”

Age nézte egy darabig a repülőgépet, ami még ilyen távolságból is robusztus látványt nyújtott. Aztán sétált tovább.

Azon kezdett gondolkodni, hogy Luna a videóban mit érthetett az alatt, hogy „a Marson vagyok”. Ha ez nem a bolygó, akkor mi lehet? Talán máshol is élnek emberek még elszigetelve, egy Mars nevű szigeten, bázison vagy hajón, és Luna ott van, de el akar onnan menni. Akárhogy is, Age eldöntötte, hogy addig fog utazni, amíg meg nem találja. A lány őt kérte meg, így mennie kell.

Ott egy rés a kerítésen! – torpant meg, amikor a szeme sarkában egy pillanatra megtört a drótkerítés monoton vibrálása. És valóban, a hibátlan kerítésen egy jókora szakadás látszódott.

Age odament, hogy megnézze közelebbről. Ha kicsit kifeszíti a drótokat, átférhet rajta. Fellopózhat a teherhajóra, és holnap délelőtt már egy másik kontinensen lehet. Őrültség, Age! De egy próbát megér! Ha elkapnak, megyek vissza az unalmas életembe, ám ha sikerül, minden megváltozhat. Igen, vagy ott halok éhen egy elsivatagosodott ázsiai város romjai között.

Age széthúzta a drótokat, és átpréselte magát a lyukon, majd futni kezdett a repülő rámpája felé, amíg nem látott rakodómunkást a láthatáron. Csak a kerékig jutott, amikor befordult egy targonca a far mögül, és ha nincs rajta láda, akkor a sofőr észreveszi, de a két doboz, amit vitt, eltakarta őt. Bebújt a kerék mögé, és lehúzta a fejét.

– Ez az utolsó – mondta a targoncás rekedtes hangon.

– Rendben – mondta valaki a raktérből. Age pont nekiszaladt volna, ha sikerül elérnie a rámpát.

– Zárhatod! – mondta a targoncás, miután kifordult a raktérből. A rámpa megindult felfelé. Age odalopózott, és felkapaszkodott. Emelkedett a rámpával együtt. A targoncást nem látta sehol, de aztán feltűnt a távolban, ahogy a főépület felé halad, társa pedig a targonca oldalán kapaszkodva utazik vele.

Age átvetette magát a rámpa végén, és becsúszdázott a raktérbe. Elrejtőzött egy doboz mögött, és csendben várta, mikor bukik le. Egy sárga overallos munkás fogja barátságtalanul megütögetni a vállát: „Hát maga meg mit keres itt?” Ő pedig úgy be lesz szarva, hogy válaszolni sem lesz képes.

De nem jött senki. Hosszú percekig csak néma csend és sötét, a faládák illata és a repülő fémes-olajos szaga. Age úgy érezte, mintha élve eltemették volna, de aztán a repülő elindult. Először lassan, aztán fordult, gyorsított, rázkódott, majd egy liftező érzéssel elemelkedett a talajtól. Age a gyengén megvilágított raktérben csak ládák és tárolódobozok körvonalait látta, és a repülő falának egy részét. De érezte, hogy felszálltak, és még így is varázslatos érzés töltötte el. Ilyet még nem tapasztalt korábban, és már ezért megérte elindulni.