A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ian McDonald: Luna – Moon Rising

Gollancz an imprint of Orion Publishing Group, London, 2019

Fordította: Tamás Gábor

Copyright © 2019 by Ian McDonald

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2021

Cover art © blacksheep-uk.com

Hungarian edition © GABO, 2021

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-566-110-7

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Enidnek

SZEREPLŐK

Corta

Lucas Corta: a holdsas

Lucasinho Corta: Lucas Corta egyetlen fia

Ariel Corta: egykori ügyvéd a Clavius-féle bíróságon

Robson Corta: Rafa Corta és Rachel Mackenzie fia, Wagner Corta védnöksége alatt áll

Luna Corta: Rafa Corta és Lousika Aszamóa lánya

Alexia Corta: Lucas Corta földi születésű Vaskeze

Elis: Luna Corta madrinhája

Marina Calzaghe: Ariel Corta korábbi titkárnője és testőre. Visszatért a Földre

Jorge Mauro: zenész és Lucas Corta alkalmi amorja

Nelson Medeiros: Lucas Corta escoltáinak vezetője

Dajjang

Szun úrnő: Shackleton özvegye, a Dajjang ügyvezető igazgatójának nagyanyja

Darius Mackenzie-Szun: Jade és Robert Mackenzie fia

Szun Cse-jüan: a Dajjang ügyvezető igazgatója

Amanda Szun: Lucas Corta korábbi okója

Jaden Szun: az igazgatósági tanács tagja és a Naptigrisek kézilabdacsapat tulajdonosa

Amalia Szun: Amanda Szun embere a Túloldali Egyetemen

Csiang Jing-jüe: a Dajjang biztonsági osztályának vezetője

Mackenzie Művek

Duncan Mackenzie: Robert és Alyssa Mackenzie legidősebb fia, a Mackenzie Művek ügyvezető igazgatója

Anasztaszja Voroncova: Duncan Mackenzie okója

Apollonaire Voroncova: Duncan Mackenzie kedzsi-okója

Denny Mackenzie: Duncan és Apollonaire legkisebb fia. Duncan Mackenzie árulás miatt kitagadta

Kimmie-Leigh Mackenzie: Irina Efua Voroncova-Aszamóa jegyese (rövid ideig)

Mackenzie Hélium

Bryce Mackenzie: Duncan Mackenzie öccse, a Mackenzie Hélium ügyvezető igazgatója

Finn Warne: a Mackenzie Hélium első pengéje

Hisszám al-Ibrási: a Mackenzie Hélium első pengéje

Rowan Solveig-Mackenzie, Alfonso Pereztrejo, Jaime Hernandez-Mackenzie: a Mackenzie Művek ügyvezető igazgatói

Analiese Mackenzie: Wagner Corta sötét amorja a férfi sötét formájában

AKA

Lousika Aszamóa: az Arany Zsámoly omahenéje

Abena Aszamóa: politológiahallgató a Kabosonon

VTO

Valerij Voroncov: a VTO alapítója. a VTO Űrfuvarozás ügyvezető igazgatója

Jevgenyij Voroncov: a VTO Holdi Ügyek ügyvezető igazgatója

Szergej Voroncov: a VTO Földi Ügyek ügyvezető igazgatója

Irina Efua Voroncova-Aszamóa: ökológus, dinasztikus Aszamóa–Voroncov-házasságból született lány

Holdi Mandátum Hatóság

Vang Jung-csing: a HMH-ba delegált kínai képviselő

Anselmo Reyes: a Davevant Kockázati Befektetési Alap küldötte

Monique Bertin: a HMH-ba delegált európai uniós képviselő

Túloldali Egyetem

Dakota Kaur Mackenzie: a biokibernetikai kar gázija

Dr. Gebreszelasszié: Lucasinho Corta orvosa

Vidjá Rao: közgazdász és matematikus, korábban a Whitacre Goddardnál dolgozó bankár

Föld

Marina Calzaghe: Ariel Corta korábbi személyi asszisztense

Kessie: nővér

Ocean: unokahúg

Weavyr: unokahúg

Skyler: öcs

Mások

Mariano Gabriel Demaria: az orgyilkosképző, a Hétharangos Iskola igazgatója

Haider: Robson Corta legjobb barátja

Max és Ardzsún: Haider gondviselői

Nyolc alak kíséri a Termékenység tengerén az érckoporsót. Négyen viszik – fogantyúnként egy ember –, és négyen őrzik az égtájaknál: észak, dél, kelet és nyugat felől. Vastag, héjazatos fetöltőben csoszognak előre, csizmájuk nyomán magasra verődik a por. Az efféle érckoporsók mozgatásánál az összehangolt mozgás a legfontosabb, és a hordozói még nem sajátították el a kívánt ütemet: billegnek, döcögnek, elhúzott nyomokat, bizonytalan körvonalú léptek lenyomatát hagyják maguk után a regoliton. Úgy mozognak, mint aki nem szokott hozzá, hogy a Hold felszínén gyalogoljon, nem szokott hozzá a fetöltő viseléséhez. Hét fehér héjazatos fetöltő és az utolsó, a bíbor és arany. Minden egyes fehér fetöltőn helyhez, időhöz nem illő kép: kard, balta, legyező, tükör, íj és a félhold. Az elöl haladó összecsavart, ezüstös végű esernyő segítségével jár, amelynek a markolata emberi arcot formáz: egyik fele élő, a másik csupasz csont. A hegye szabályos kis köröket öltöget a regolitba.

Sohasem esett eső a Termékenység tengerén.

Az érckoporsón van egy kis ökörszemablak. Ha valóban koporsó lenne, illetlenség lenne ez az apróság – de nem koporsó: gyógyászati célú létfenntartó tartály, amelyet arra terveztek, hogy a Hold felszínén megóvja és életben tartsa a sérülteket. Az ablak mögött fiatal, barna bőrű, erős, széles arccsontú, sűrű, fekete hajú, telt ajkú, lehunyt szemű férfi arca: Lucasinho Corta. Tíz napja van kómában, és ebbe a tíz napba egészen dermedt magja közepéig beleremegett a Hold, akárha kőharang lenne. Tíz nap, amely alatt sasok zuhantak le és emelkedtek föl, puha háborút vívtak és vesztettek el a Luna kőóceánjain, és a Hold régi rendjét elsöpörte a Föld új rendje.

Az esetlen alakok a Pillanat Urainak Rendje nővérei, akik éppen Meridiánra viszik Lucasinho Cortát. Hét nővér és egy nyolcadik, a sereghajtó, a többitől elütő bíbor-aranyban: Luna Corta.

– Van valami hír a hajóról?

Odunlade mãe-de-santo bosszúsan szívja a fogát, és a sisakjában olvasható címkéket nézi, megpróbálja azonosítani, ki tette föl a kérdést. A Pillanat Urainak Rendje tanai alapján tartózkodik a hálózat használatától, úgyhogy a héjazatos fetöltő megismerése igen nagy ugrás. Végre sikerül megtalálnia: Elis madrinha szólalt meg az előbb.

– Nemsokára – emeli az esernyőjét a keleti láthatár irányába, ahol majd leszáll a Meridiánból érkező hajó. Az esernyő Alkotó Oxala jelképe, az orixák eszköze, akárcsak a kard, a balta, a tükör, az íj, a legyező és a holdsarló. A nővérek nem csak az alvó herceget, a szent jelképeket is hordozzák. Minden santinho érti, mit jelent mindez: João de Deus többé már nem a szentek városa.

– Hajó közelít – közli a mãe fetöltője, és ugyanabban a pillanatban a láthatár mintha az égre ugrana: holdkocsik, tucatjával. Gyorsan, nagy lendülettel közelednek, a HUD-ok csak úgy szikráznak az izzóvörös rádiójelek százaitól.

Megérkeztek a Mackenzie-k.

– Kitartás, nővéreim! – kiáltja Odunlade anya. A díszkíséret egyenletes sebességgel halad tovább a ragyogó reflektorok sora felé. A fények elvakítják, de akkor sem emeli föl a karját, hogy azzal árnyékolja a szemét.

– Mãe, a hajó megkezdte a leszállást.

Az egyik kocsi kiáll a körülöttük kialakított körből, és elindul, hogy szembetalálkozzon Odunlade mãeval. Az anya magasba emeli az esernyőjét, és a díszkíséret megáll. Ülések ereszkednek le, biztonsági rudak emelkednek föl, a Mackenzie Hélium zöld-fehér színű fetöltőit viselő alakok ugranak ki a regolitra. A hátukra erősített tokok után nyúlnak, és hosszú tárgyakat – karabélyokat – húznak elő.

– Ezt nem engedhetjük meg, anya.

Odunlade anya megbántódik a bizalmas hangnem hallatán: semmi tisztelet, még csak nem is portugálul beszél. A HUD-ján azonosítja, ki szólította meg.

– Ki vagy?

– Loysa Divinagracia vagyok – feleli a fegyveres banda közepén álló nő –, a Mackenzie Hélium biztonsági főnöke az északkeleti gömbnegyedben.

– Ennek a fiatalembernek azonnali orvosi segítségre van szüksége.

– A Mackenzie Hélium megtiszteltetésnek veszi, hogy felajánlhatja a teljesen felszerelt vállalati gyógyászati központunk szolgáltatásait.

– Talajt érésig hatvan másodperc – mondja a fetöltő. A hajó a legfényesebb, leggyorsabb csillag az égen.

– Az apjához viszem – lép előre a mãe-de-santo.

– Azt nem engedhetem – teszi a tenyerét a mellvértjére Loysa Divinagracia. Odulande anya elcsapja a szent esernyővel, rögtön utána rávág a sisakjára oldalról. Micsoda pimaszság! A polimer megreped, szökik a levegő, aztán a fetöltő begyógyul és újra zár.

Fegyverek szegeződnek rájuk.

A nővérek összezárnak a létfenntartó tartály körül. Előkerül Ogun kardja, Xango baltája, az íj, a borotvaélű legyező – hogyan lehetne tisztelni az orixákat, ha a jelképüknek nincs gyakorlati haszna?

Luna Corta vállmagasságba emeli ormótlan karját: tokok nyílnak ki, mágnesek kapcsolódnak be, kések szökkennek a kezébe és pattannak a helyükre. A világ nyugati peremén alacsonyan lévő, első negyedében járó Föld fénye megcsillan a meteorvasból készült pengéken: ezek a Corták harci kései.

„Megőriztük őket – mondta Odunlade mãe-de-santo az anyaház szobájának biofényes ragyogásában, Lucasinho mellett. – Amíg nem jön egy Corta, gyávaság vagy kapzsiság nélkül, aki merész és nemes lelkű, és aki harcba száll a családért, hogy bátran védelmezze. Egy olyan Corta, aki méltó ezekre a pengékre.”

Carlinhos volt a harcos a családban. Előtte az ő kései voltak. Egyszer, pengék helyett evőpálcikákkal, megmutatta a lánynak a mozdulatokat. Luna megrémült tőle, a gyorsaságtól, attól, ahogy valami olyasmi lett a férfiból, amit nem ismert.

Carlinhos ezeknek a késeknek az élén vesztette az életét.

Elis madrinha lép közé és a karabélyok gyűrűje közé.

– Tedd el a késeket, Luna!

– Nem. Corta vagyok, és a Corták vágnak.

– Engedelmeskedj a madrinhádnak, te makacs gyermek! – szól rá a mãe-de-santo. – Csak a fetöltőtől vagy elég nagy.

Sértődött sziszegés kíséretében lép hátra, viszont a szépséges késeit nem teszi vissza a tokjukba.

– Engedjetek át – szól Odunlade anya a nyílt csatornán, és Luna hallja a Mackenzie-nő válaszát.

– Adjátok át Lucasinho Cortát, és szabadon távozhattok.

– Nem – suttogja, aztán mindenkit – őt, a nővéreket, a tartályt, a Mackenzie-pengéket – vakító fény árasztja el. Sok száz különböző lámpára válik szét a ragyogás: kocsik, pormotorok, héjazatos és sima fetöltők sietnek a sötét regoliton előre, nyomukban hatalmas porfelhő emelkedik a magasba és holdi szivárványokat húz a diffraktált földfénybe. Rárontanak a körülfogó Mackenzie-erőkre – a pengék és a lövészek az utolsó pillanatban menekülnek el, ahogy a kocsikból, pormotorosokból és számos futva érkező porevőből álló ék megnyitja a Mackenzie-vonalat.

Az antennákon és rudakon, a drótokon és merevítőkön, a kocsikon, zsákokon és válli hordozópontokon, a felszíni vért sisakjára, mellvértjére stencilezve, fújva, gyorsnyomtatva, vákuumba való kihúzófilccel graffitizve Ezerhalálú Miasszonyunk, Dona Luna félfekete, félfehér maszkja.

João de Deus fellázadt.

A porevők éke lándzsás-pikás falanxba bontakozik szét. Pormotorosok támasztják meg a szálfegyvert a lábtartón. Luna még nagyon kicsi korában látott ezekhez hasonlót egy történetben, valami régi földi őrültségben: fémemberek ültek nagy testű fémállatokon, és hosszú lándzsát szorítottak a hónuk alá.

– Páncélos lovagok – mondja a famulusa, ahogy vele együtt emlékezik. – Kopjás lovagok.

Kék fény villan magasan a lábukat megvető seregek fölött: egy VTO-holdhajó magassági fúvókái, amint a Mackenzie-vonalak fölött manőverezve keres biztonságos leszállási helyszínt. A központi hajtómű még egyszer, utoljára, kurtán éget, ahogy az üzemanyag-tartályok, radiátorpanelek és szerkezeti gerendák csúf kevercse megkezdi a leszállást.

Kézvédők és kesztyűk szorulnak össze a lándzsák nyelén, pikák szegeződnek előre. Ujjak fonódnak a pormotorok kormányrúdjára.

– Luna – szólal meg Elis madrinha.

– Készen állok – feleli. A fetöltője feltöltve, az energiatartalékok bekapcsolva a rendszerbe. Elég egyetlen szó, és már rohan is, gyorsabban annál, ahogy a lábai bírnák. Tisztában van azzal, mi mindenre képes egy rendszeresített fetöltő, hiszen használta, amikor bevitte az oxigénhiányban szenvedő – mindenféle mértékkel nézve halott – Lucasinhót a Boa Vista-i óvóhelyre.

– Csináltam már ilyet.

A holdhajó leszállási égetéséből felcsapó por elborítja a santinhókat és a Mackenzie-ket.

– Indulj, gyermekem! – kiáltja Elis.

Futás! – adja ki az utasítást, de a fetöltő addigra már mozgásba lendült.

Akárcsak a Mackenzie-k. A meglepetés pillanata elszállt: kocsik válnak le a csoportról, hogy bekerítsék a santinhók pormotoros lovasságát, és elvágják a hajóhoz vezető utat. Santhino gyalogosok rohanják le a Mackenzie-erőket, hogy megállítsák őket és nyitva maradjon az útvonal.

Valaki összeesik; fetöltős alak rándul össze és zuhan a talajra; héjazat szakad szerterepülő darabokra: tüzet nyitottak a Mackenzie-fegyverekből. Sisak hasad szét, fej repül véres masszaként – egyesével hanyatlanak le Luna úrnő zászlai. Luna most már látja a vért, a hús préselt tömítéseit, a vákuumba fröccsenő testnedveket.

Eloa nővér, Iansa holdsarlójának hordozója felbukik mellette: valami leszakította a feje tetejét. Lövedékek röpködnek Luna körül láthatatlanul, de képtelen figyelni rájuk, képtelen gondolni másra, mint a holdhajóra, ahogy leereszkedik a talpaira és rámpát bocsát ki a szállítógondolából.

– Luna! – szólalt meg Odunlade anya hangja zárt csatornán. – Fogd meg a tartály jobb oldalát! A fetöltő elbírja.

– Mãe…

– Elis majd fogja a másik oldalt.

– Mãe…

– Ne vitatkozz, gyermekem!

Páncélos keze az egyik fogantyúra zárul, és a girók ellentartanak a súlynak. Látja, ahogy a madrinhája megmarkolja a másik fogantyút.

A santinhók összecsapnak a Mackenzie-kkel: ketten, tízen, húszan esnek össze a megsemmisítő tűzben, de mindig akadnak újabb lándzsák, újabb pikák. Kézitusa ez, közeli, intim, szenvedélyes, akár a szex. Lándzsahegyek szaladnak mélyre, elöl-hátul járnak át testeket, fetöltőt, bőrt, csontot szakítanak, vizorokat törnek, arcokat, koponyákat, agyakat döfnek keresztül.

– Mi történik? – kérdezi Elis madrinhát a különcsatornáján.

– Időt szereznek nekünk, anjinho.

A lándzsák alkotta falanx újjáalakul, összeáll, összekapaszkodva ölni indul. A lövészek meghátrálnak. Abban a pillanatban, a pikák falai között Luna érzi, ahogy fetöltője marka megfeszül unokatestvére tartályán, előredől, és rohanni kezd a hajó felé. Teljes sebességgel éri el a rámpát, vadul fékez, nehogy nekicsapódjon a szállítógondola hátsó rekeszfalának. Fetöltőt viselő személyzet rögzíti a tartályt, ő pedig a csizma haptikus szenzorain át érzi a fedélzet vibrálását.

– Főhajtómű gyújt: tíz, kilenc, nyolc…

A záruló ajtón kilesve utolsó pillantása a Pillanat Urainak Rendje megmaradt nővéreire, az egymásnak vetett háttal, az orixák pecsétjelét magasba emelő fehér fetöltőkre vetül. Körülöttük pikákból álló gyűrű és Ezerhalálú Miasszonyunk büszke lobogói. Azon túl a Mackenzie-k, annyian, akár a csillagok. Aztán gyújt a hajtómű, és mindent belep a por.

***

Odunlade anya végignézi, ahogy a holdhajó a rakétafény gyémántján ülve kiemelkedik a vakító porból.

Meridián menedéket ad majd nekik. Meridián meggyógyítja őket. A holdsas a szárnyai alá veszi majd őket.

A santinhók pikákkal és kopjákkal veszik körül a nővéreket. Rengetegen hevernek a talajon, rengeteg a halott. Rettenetes hely ez meghalni.

Odunlade mãe megleli a nyílt csatorna ikonját.

– Elég vért ivott már a regolit. – A Termékenység tengerén található valamennyi porevőhöz és santinhóhoz, valamennyi pengéhez és zsoldoshoz, Bryce Mackenzie-hez intézi a szavait, akárhol is bújjon meg éppen.

A Mackenzie-lövészek vonala meg sem mozdul.

– Nem kell másoknak is meghalniuk itt.

Két kocsi indul el a körülzáró erők hátsó sorából, és nyaktörő sebességgel veszi üldözőbe a holdhajót, amely mostanra helyzetjelzőfények nyugat felé haladó csillagképe csupán. Gépek, sokcsövű, lőszerhevederes szerkezetek bontakoznak elő a kocsik hátuljából. Minden istenre és szellemre, nagyon gyorsak! Máris a láthatáron járnak. Fénysugárnyalábok ívelnek fölfelé… a VTO hajójának lámpáit keresik. A mãe-de-santo nem tudja, mit lát, viszont érti, mit jelent: ha Bryce Mackenzie nem kaphatja meg Lucasinho Cortát, akkor senkié nem lehet. Megért még valamit: itt senkinek nem irgalmaznak majd, aki kezet és fegyvert emelt a Corták nevében.

– A fény fénye, az örök életű, örökké félelmetes, örökké biztos Oxala nevében! – Magasba emeli az esernyőjét, aztán kinyitja. A megmaradt nővérek egy emberként emelik magasba a maguk jelét: Ogun kardját, Yemanja legyezőjét, Oxossi íját, Xango baltáját.

Megindul a sortűz.

***

Luna képtelen oldani ökölbe szorult kezét a tartályon. Lucasinho szabad, Lucasinho biztonságban van – most már el kellene engednie, azonban a fetöltő olyan igazság alapján működik, amelyet ő maga képtelen elismerni, úgyhogy nem engedi el a kezét. Úgy érzi, mintha egy egész örökkévalóságot töltött volna már el ebben a ruhában. Ez a ruha megvédte, vezette, segítette. Elárulta és veszélybe sodorta.

Emlék: Lucasinho szigetelőszalagot teker az egyik ízületi tömítés köré, ahol a borotvaéles holdpor lépésről lépésre, kilométerről kilométerre megette a redőzött anyagot, amíg végül kiszakadt az ízület. Megérinti a térdét, a kesztyű haptikus szenzorai közvetítik a foltozás durva tapintású tökéletlenségét. Észre se vette a foltot, amikor a mãe-de-santo szólt, hogy gyere, gyermek, öltözz be, elmegyünk innen.

„Hová megyünk, mãe?”

„Meridiánba. A sas hajót küldött a fiáért.”

Bebújt az aláöltözetbe, belelépett a hatalmas, ormótlan alakba, körbeölelte a haptikus háló, zárt a héj, és ismét a lubbocki BALTRAN-állomás zsilipjében volt, Lucasinho hívta, hogy menjen előre. „A fetöltő végzi az összes munkát.”

És mialatt koppanó léptekkel sétál a külső folyosón a zsilip felé, újra Boa Vista óvóhelyén van a zöld fényben, Lucasinho pedig ott hever, ahol letette. A nagy fetöltő igen óvatosan is képes mozogni. Ott hever, nem mozdul. Nem lélegzik.

„Mit csináljak?”

Az óvóhely megmutatta, hol csatlakoztassa Lucasinhót a létfenntartó egységre, hol kapcsolja be a monitorokat, hová erősítse a hűtőegységet, ami nagyon alacsony hőmérsékleten, életmentő hidegben tartja majd.

„Nagyon beteg – mondták a gépek. – Intenzív orvosi ellátásra van szüksége.”

De nem tudott mást tenni, mint várni a hidegben, a zöld fényben. Ahogy most várakozik egy VTO-holdhajó-rakterében.

– Szabadesés! Három, kettő, egy…

Az induláshoz szükséges égetésnek vége. Luna csizmája sörtéket növeszt, azzal rögzíti a padlóba szőtt mikrohurkokhoz. Biztosan áll, mégis szabad: emlékszik a BALTRAN-ból a szabadesés szédítő, gyomorfelkavaró érzésére. Már akkor is utálta, és most, a szuborbitális röppályán Meridiánba tartó VTO-holdhajó fedélzetén se tetszik neki jobban.

Csattanások sorozata rázza meg a csizmáját. Bal sarkától néhány centiméterre gondos távtartással lyukak sorozata. Zörgés: jobb alsó saroktól bal felső sarokig újabb lyuksor tűzi végig a raktér rekeszfalát, és a földfény beszűrődik a sorozaton.

Érkezik a becsapódások harmadik sora, majd váratlan gyorsulás szakítja el a padlóról és feszíti le ujjait az unokatestvére tartályáról. Változik a gyorsulás, mire nekivágódik Lucasinho koporsójának, aztán szabadon lebeg, úszik a levegőben.

– Megtámadtak – közli a hajó. – Nagysebességű kinetikus lövedékek hatoltak át a burkolaton. A hajótest elvesztette épségét. A hármas számú tartály kilyukadt és gáztalanodott, ebből eredt a nem tervezett gyorsulás, amit mostanra kiküszöböltem.

Luna megkapaszkodik a létfenntartó rúdjában, annak segítségével húzza magát a rekeszfalhoz. Újabb becsapódássorozat rajzol ívet lyukakból a fedélzetre és a mennyezetre. Két szívdobbanással ezelőtt még ott volt a feje. Lyukak vannak a mennyezetben, lyukak vannak mindenütt.

Megfordul, és a csizmája ismét rögzül a fedélzethez. Körülnéz, hol van Elis: fehér nyomástűrő műanyag halmában hever a tartály túloldalán. Nem mozdul és nem beszél. Miért nem? Luna úrnő, add, hogy ne legyenek lyukak a ruháján, add, hogy ne legyenek lyukak a madrinháján!

Sóhaj és nyögés hallatszik a zárt csatornájukon. Megmoccan a felszíni vért halma, és fetöltős alak lesz belőle, ahogy Elis térdre kászálódik.

Aztán kialszanak a fények.

– Mi történik? – kiáltja Luna.

– Megszakadt az elsődleges energia-összeköttetés – feleli a hajó. – Egy pillanat, és bekapcsol a tartalék. Tájékoztatnom kell titeket, hogy súlyosan megsérült a számítókapacitást biztosító magom és károsodott a működésem.

Halványan betegesen sárga vészhelyzeti fények gyulladnak. Luna sisakjának HUD-ja vörös riasztások mozaikja: a személyzet bajban van odafönn, a parancsnoki modulban. Egyik a másik után változik fehérre.

A fehér a halál színe.

– Elis!

Madrinhája odajön hozzá, ölelésre tárja gépkarját, és magához szorítja a szörnyűséges, suta fetöltőt.

– Coraçao.

– Jól vagy?

– A tartály – mondja Elis madrinha. – A tartály.

– Lucasinho!

Megkerüli a tartályt, lyukakat, sérülést, bármiféle apró horpadást keres rajta. Egy közeli sorozat völgyet szántott a bal alsó sarkába. Luna az ablakhoz nyomja a sisaklemezét: úgy tűnik, minden rendben működik.

– Megváltozott a repülési terv – jelenti be a hajó. – Vészhelyzeti leszállást hajtok végre Twében. Átfordulás következik: három… kettő… egy…

Mikrogyorsulások lökdösik ide-oda Lunát, majd újra szabadesésben van.

– Központi hajtómű orbitális pályaelhagyási égetésére felkészülni!

Visszatér a súly – számos Luna halmozódik a vállára. A fetöltő kitámaszt, merevedik, de így is érzi, ahogy csikorognak a fogai, és a vére ólomnehéz lesz az ereiben.

– Megkezdtem a vészjelzés sugárzását – mondja a hajó. Luna félelmet vél fölfedezni higgadt, tárgyilagos hanghordozásában. – A radiátorpaneljeim helyrehozhatatlan károkat szenvedtek. Képtelen vagyok leadni a fölösleges hőt.

Amikor Lucasinhóval utaztak a délkeleti gömbnegyeden át, már megtanulta, milyen is a vákuum. Ez volt Luna úrnő kedvenc fegyvere, bár vannak más, kevésbé feltűnő módszerei is a gyilkolásra, mint a mély, fojtogató csók. A vákuum nagyon remek szigetelő… Nincs jobb nála. A hő csakis sugárzásként távozhat. Luna héjazatos fetöltője szárnyakat képes kiengedni a vállából, hogy ott sugározza ki a berendezések és a benne lévő kis test által termelt hőt. Egy hajó sokkal több hőt termel, mint egy kislány, elsősorban olyankor, amikor begyújtja a hajtóműveit – ilyenkor létfontosságú rendszerek melegedhetnek túl, sőt meghibásodhatnak, meg is olvadhatnak. A hajtóműnek hosszan és erősen kell égetnie ahhoz, hogy biztonságban leszállhassanak Twénél, de ezt a hőt most nem lehet kisugározni. Hő adódik a hővel gyarapodó hőhöz.

A hajó rázkódik. A kislány nem emlékszik rá, hogy felszálláskor így rázkódtak volna. A hajtómű leáll – Luna egy másodpercig szabadesésben van –, aztán újra begyullad. És leáll… akadozik az egész, hol begyullad, hol nem, hol csak félig. Luna alig lát valamit a recsegő, rázkódó fékezési égetésben.

– Létfontosságú rendszer… meghibásodásokat érzékelek – szól a hajó. – Haldoklom.

A rázkódásnak vége, a központi hajtómű leáll. Luna egy dobozban, egy héjban, golyóütötte nyomokkal teli roncsban zuhan a Hold felszíne felé.

A szállítórekesz vákuumában fehér szellemek lebegnek. „A holdon nincsenek szellemek” – ezt mindenki tudja. Akkor mik ezek a szellempamacsok, amelyek most előkanyarodnak minden egyes kábelből és csőből, a padlót alkotó minden egyes rostból és kihúzófilccel írt firkálmányból?

Luna ekkor figyel föl a saját hőmérsékletjelzőjére: a lába alatt száztizenöt Celsius-fokot jelez a padlón.

– A polimerekből és a szerves anyagokból kiforrnak az illóanyagok – mondja neki a fetöltő MI-je. – Becslésem szerint három percen belül elérjük a forráspontot.

A fetöltője műanyagból van. Erős műanyag, olyan kemény, hogy Luna úrnő felszínén is járni lehet benne, jó műanyag, ami megtesz minden tőle telhetőt, hogy hűvösben tartsa a testét, de most jóval azelőtt halálra sül majd, hogy kifogy a levegőből.

– Minden elérhető energiát a környezeti vezérlésre irányítok át – jelzi a fetöltő. – Radiátorpanelek ki.

Luna érzi a hátából kinyíló uszonyok kattanását. Szárnyak ezek, olyan varázsszárnyak, mint amilyenek a famulusának, a holdasszövő lepkének vannak.

– Becsapódásra felkészülni – szólal meg váratlanul a fetöltő.

– Mi… – kezdi Luna, aztán valami olyan erővel találja el, ahogy eddig még soha semmi, és még a haptikus háló is képtelen elnyelni a becsapódás teljes súlyát. A padlóhoz, a szállítótér rekeszfalaihoz verődik a teste, hallja, ahogy a szárnyak műanyagreccsenés kíséretében letörnek róla: parányi babszem éppen, amely a lopótökben csörög.

– Szerkezeti épségemet fenyegető sérüléseket szenvedtem – jelenti a fetöltő, Luna pedig megpróbál levegőt venni: képtelen lecsillapítani a zihálását.

Elis madrinha talpra kecmereg.

– Anjinho, ki kell jutnunk innen. Nyisd ki az ajtót, én hozom Lucasinhót.

A raktérben köd gomolyog a füsttől, szigetelések ereszkednek, pillértörzsek hajolnak meg. A fedélzet megdől: fölfelé kell kapaszkodni az ajtóhoz.

Az ajtó nem nyílik.

Luna újra a vörös gombra csap. Az ajtó nem nyílik.

– Hol van a lehetőség emberi felülbírálásra? – kérdezi a fetöltőjét. „A holdjárás második törvénye: mindennek van kézi vezérlése.” Ezt még a bácsikája, Carlinhos mondta neki, a nagydarab, mosolygós Carlinhos tio, aki túl ritkán járt Boa Vistában, de amikor ott volt, fölkapta és földobta magasra, hogy Lunának teljesen szétterült a haja, és sikított, pedig tudta, hogy a nagybátyja mindig ott lesz elkapni őt. A holdjárás első törvénye: minden meg tud ölni.

A nagydarab, vigyorgó Carlinhos tio abból az időből, amikor Luna még kislány volt, mielőtt még megkapta a késeket és a Corta Hélio hercegnője lett.

A fetöltő fénykeretet vet egy kis ajtóra. Mögötte fogantyú.

– Az én oldalamon is van egy – szól Elis madrinha. – Együtt.

Elis madrinha az ujjain számol vissza. Három, kettő… Luna meghúzza a fogantyút, mire az ajtó leesik. Kiles a perem fölött: háromméteres szakadék választja el a regolittól. A hajó egy kis kráter szélénél állt meg, és a közeli peremen túl Twé antennatányérjait és tükörpóznáit látja. Nem nehéz leugrani a felszínre – visszacsúszik a lejtős fedélzeten, és a tartály egyik fogantyúját ragadja meg, hogy lefékezze magát. Kioldja a kapcsokat, és már csúszik is a tartály. Elis megtartja, Luna pedig ugrik az alsó részéhez, és húzzák-tolják, úgy vonszolják föl a nehéz gyógyászati tartályt a fedélzeten a rámpáig, majd a peremig.

Ezt nem lehet finoman.

Együttes erővel tolják át Lucasinhót a szegélyen. A tartály lezuhan a lassú holdi nehézkedésben, a talprésze ér talajt először és előredől: a nyílás kerül alulra. Luna és Elis leugrik és fölcsapó por közepette ér talajt. Nincs más túlélő rajtuk kívül a VTO Pusztyelga nevű holdhajóján.

Elis rábök a koporsóra és eljátssza, hogy fölemeli. A két héjazatos fetöltő lehajol és átfordítja a tartályt: sértetlen az egész, ép az ablak. Lucasinho az oldalára fordult, de mozdulatlan és nyugodt. Luna nem tudja megállapítani, életben van-e.

– Vigyük el a hajótól – szólal meg Elis. Közösen vonszolják el Lucasinhót a Pusztyelga roncsától. A hajó úgy hever ott, mint valami agyonnyomott pillangó. Két landolótámasza nem működött: az egyik összecsuklott, mert a leszállás nem a tömegközéppontnak megfelelően történt, a másik átfúrta a hajótestet. Valamennyi radiátorpanelt lelőtték, a szárnybordák üresen nyúlnak a levegőbe. Az üzemanyagtartályból golyóütötte nyíláson még mindig sugárban árad a gőz. Az egyik fúvókacsoport teljesen leszakadt. A hajó tele van lyuggatva, ezerszer is átjárták a lövedékek. Egymást keresztező tűzvezetés kaszabolta össze a raktármodult. Luna nem is tudja elhinni, hogy ezt túlélték. A parancsnoki modul olyan, akár a szita: nem maradt benne épen semmi, nem maradt életben senki. Akkumulátorok robbannak, és törmelék pattog a fetöltőjén. Olvadt műanyag csorog a golyóütötte lyukakból, és a hajó a szeme láttára roskad össze. Még a hajtóművek fakóvörös izzását is látja – ez az egész hamarosan fölrobban. A két nő megemeli a koporsót, és a tőlük telhető leggyorsabban haladnak a kráter túlsó pereme felé. Csúszva-kúszva mennek lefelé a laza regoliton Twé kupolái, tartályai és antennái felé, az Aszamóák fővárosa irányába. A fénykupolákról, amelyek beengedték a napot a tükörrendszerekhez, a helyiek most épp azt a fölhalmozott regolitot takarítják le, amit a HMH megszállói kotortak rájuk bulldózerekkel – amivel megfojtották őket és elzárták a csőfarmok elől a fényt.

Figyelmeztetések bomlanak ki Luna vizorán: a fetöltője fokról fokra haldoklik, a kulcsfontosságú rendszerek egymás után válnak működésképtelenné. Látta már ezt, még Boa Vista üvegsíkján végigjárta a haldokló sétát, amikor meghibásodott a fetöltője, és Lucasinho összefoltozta, a tüdejében tárolt utolsó lélegzetet is nekiadta.

Twének tudnia kell, hogy érkezett egy sérült hajó, tudnia kell a vészleszállásról. Twé segítséget küld majd. Twé mindig is a Corták barátja volt.

Két porfelhő tűnik föl a láthatáron. Néhány másodpercen belül két nyomvonal lesz belőlük, amelyek keletről közelítenek. Luna integet: „Hahó! Nézzetek ide! Itt vagyunk!”.

– Az Aszamóák miért jönnek abból az irányból? – kérdezi Elis.

Luna már látja a holdkocsikat. Látta már korábban is ezeket – látta a tetőn lévő golyószórókat.

– Futás! – kiáltja.

A fetöltő megmutatja, hol van a legközelebbi bejárati zsilip, csakhogy a fetöltőkben kevés az energia, a tartály nehéz, és soha nem lennének képesek olyan gyorsan futni, mint a Mackenzie Hélium kocsijai.

Holdmotor vág Luna elé, aztán még egy, és egy harmadik, egy egész falkányi, mindegyiken adinkrás zászló lobog a levegő nélküli égen: feketecsillagok. A motorok körülzárják őket, a közvetlenül előtte lévő motoros fölemeli a kezét, mire megállnak. Luna és Elis meg sem mozdul, kettejük között ott a létfenntartó tartály. A parancsnok két oldalán a motorosok lecsusszannak a gépükről, és kábelt húznak a fetöltő, a tartály és a motor közé.

A fehér panelek vörösre váltanak: Luna vizorja megtelik nevekkel, címkékkel, azonosításokkal, távolságokkal, átnézeti rajzokkal.

– Megvagytok – szólal meg a feketecsillagok vezetője.

– Tegyétek le a tartályt – szólal meg valaki a nyílt csatornán. Megérkeztek a Mackenzie-k. Luna reszket haragjában az ausztráliai akcentus hallatán – elege volt ezekből az emberekből, elég volt, elég, elég. Ő ugyan nem engedelmeskedik nekik! Nem hagyja magára Lucasinhót. Kezet vált a fogantyún, és a hívatlan hang irányába fordul.

A Mackenzie Hélium két kocsija száz méterrel följebb parkol a lankán. A személyzetük leereszkedik az ülésekből, és felsorakoznak a talajon. Az egyiküknél karabély is van, és a kocsira szerelt golyószórók is fordulnak, célpontot találnak és rájuk szegeződnek.

Minden feketecsillag kezében penge.

– Elég!

Luna toppant egyet.

– Luna Ameyo Arena de Corta vagyok! Hercegnő! – kiáltja. – Az apám Rafael Corta volt, az anyám Lousika Já Dede Aszamóa, az AKA Arany Zsámolyának omahenéje. Aki hozzám ér, az egész Aszamóa néphez nyúl hozzá.

– Luna – suttogja a madrinhája a zárt csatornájukon, de Luna most dühös, olyan dühös, mint életében még soha. Száz düh párlódik le ezer igazságtalanságból tiszta és jogos haraggá.

– Menjetek innen! – kiáltja.

Egy szó se hangzik el a nyílt csatornán, de a holdszámosok szétválnak és visszatérnek a kocsijaikhoz. A feketecsillagok nem bontják meg a védelmező falukat. Aztán a golyószórók megrebbennek, ellendülnek a kiválasztott célpontokról, a kocsik porgyűrűt vetve fordulnak, és egy lélegzetvétel alatt már félúton járnak a láthatár felé.

– Luna – ismétli Elis, és a nyílt csatornán megszólal a feketecsillagok vezére:

– Most már biztonságban vagytok.

Azonban Luna csak áll egy helyben, lábát megvetve, keze unokatestvére koporsójára fonódik.

– Menjetek innen, menjetek innen, menjetek innen! – hajtogatja. – Menjetek el!

***

Az ajtók bezárulnak és Finn Warne nem veszi le tekintetét a fénylő mennyezeti panelről. Az expresszlift húsz másodperc alatt teszi meg az utat fölfelé Kingscourt nyugati falán, azonban a sebesség mellett legalább ugyanakkora problémát jelent neki a két kilométeres távolság Dél Királynőjének talajszintje és Bryce magánlakosztálya között. A Mackenzie Hélium biztonsági főnöke tériszonyban szenved, és ez nem éppen profi dolog. Viszont így, hátratett kézzel, a fénybe meredve úgy tűnik, mintha meditálna, lelki erőforrásait rendezné sorba.

Bryce a hálózaton keresztül is elintézhette volna az egészet: a modern üzletembernek nincs szüksége arra, hogy személyesen utasítsa az első pengéjét. Az oligarcha természete szerint rendelkezik azzal, amire nincs szüksége.

Ahogy a modern üzletembernek nincs szüksége makulátlan fehér asztal mögött ülő, makulátlan fehér ruhás személyes ügyfélfogadó titkárnőre sem. Finn Warne mindig is büszke volt a személyes higiénéjére: a körmei manikűrözöttek, az orrszőre megnyírva, a haja brillantinnal az aktuális 1940-es évek divatja szerinti frizurába fésülve. Azonban a pult mögött ülő Krimsyn láttán mindig közönségesnek és elhanyagolt külsejűnek érzi magát: a nyakkendője leheletnyit túl lazán van megkötve, az egyik körme alatt ott a kosz vékony csíkja, a borostája árnyalatnyit sötétebb a kelleténél. És tudja, hogy a nő tudja, fél a magasban.

A lehető legmagasabb biztonsági besorolás rubrikáját tölti ki, mire Krimsyn biccent: legfeljebb ennyi elismerésre hajlandó.

Hogy enyhítse valamelyest a másik fél lekicsinylő viselkedését, elképzeli, milyen a szex a nővel. A fantáziájában úgy él, hogy ez a tökéletes önuralom, az, hogy kényesen ügyel a részletekre, a nő testének minden egyes porcikájára kiterjed, és hogy lehet a szeretkezés bármennyire heves, durva, vagy hosszú, soha nem törik meg.

Kattanás – Bryce Mackenzie szentélyének kinyílt az ajtaja.

– Mr. Warne.

Bryce az üvegfal mellett hever egy műtőasztalon, és meztelen: hegyomlásnyi hús, hatalmas zsírtömeg hömpölyög és hullámzik a fehér kárpitozáson. Dorozsmás, fehér striák csúfítják a bőrét. A gépek úgy sürögnek körülötte, akár a hívek misénél: kettő a vállánál, kettő foglalkozik a hasával, kettő van a csípőjénél. A hosszú karok végén tűk és szívóberendezések, amelyek feldolgozzák a testzsírját.

Finn olyan közel megy hozzá, amennyire csak merészel. A kilátás az ablakból iszonytató: nem is a puszta mélység – azt sosem merte megnézni –, hanem Dél Királynője tornyainak látképe. Minden egyes evőpálcika vékonyságú torony arra emlékezteti, mennyire magasan is van, és mennyire sok van még fölötte, amíg össze nem ér a város lávakamrájának tetején található gépekkel. Iszonytató, de nem annyira, mint az a lény ott, a műtőasztalon.

– Nem kapta el – mondja Bryce.

– A kocsis szakaszok szerződésében nem szerepelt, hogy szálljanak harcba az Aszamóákkal.

Bryce hangosan szívja a levegőt, ahogy a gépek karja megfeszül, és tűik beleszaladnak a húsába.

– Az volt a dolga, hogy hozza el Lucasinho Cortát.

– Kapkodva bocsátottuk ki a szerződéseket. Azonnal, abban a pillanatban lépnünk kellett, amikor elindult a fiú – magyarázza, és látja, ahogy a kanül mozog Bryce bőre alatt, alagutat fúr magának a zsírban.

– Kifogások, Mr. Warne?

Finn félresöpri a belémarkoló félelmet.

– És most Lucasinho Corta Twében van, ismét az Aszamóák védelmét élvezi. Volt két golyószóróval felszerelt kocsink. Pontosan milyen fegyvereik voltak a feketecsillagoknak?

– Pormotorok és pengék.

– Pormotorok és pengék. Golyószórók ellen.

– A zsoldosaink jogi rendszerei nem javasolták az agresszív fellépést.

Bryce-t tű járja át, mintha holmi érdekes faj példánya lenne, úgyhogy képtelen megmozdulni. A szemét forgatva méregeti Finn Warne-t.

– Golyószórók, amik lelőtték a VTO egyik holdhajóját.

– A jogi osztály kárigényt kapott Szent Olgából.

Egy rándulás: nyögés a makulátlan asztal irányából.

– Támadjuk meg! És támadjuk meg a teljesítésért járó kifizetést is a fegyvereseknek. Kurva zsoldosok!

– Nem volt felhatalmazásuk, hogy háborút robbantsanak ki az AKA-val.

Sárga zsír csorog végig a csöveken az ágy alatti átlátszó zsákokba.

– João de Deusban maradtak túlélők?

– Nem.

– Ez legalább valami. A mi veszteségeink?

A tűk elhagyják a testét. Vékony vércsíkok szivárognak elő a sebekből, majd finomabb robotkezek nyúlnak oda felitatni, fertőtleníteni, forrasztani. A tűk új célpontokat keresnek és behatolnak. Bryce újból felszisszen. Finn nemiséget vél találni a hangban – bizseregni kezd a herezacskója.

– Nem számítottunk harcra.

– Mutasd a számokat!

Adatok rebbennek egyik famulustól a másikhoz.

– Jobbára a saját holdszámosaink – jegyzi meg Bryce. – Jó. A zsoldosok drágák. A szokásos kárpótlás és még tíz százalék. Ahogy mondta, nem számítottak harcra. Szóval akkor most nincs túszunk, João de Deus még jobban utál, mint eddig, és Jevgenyij Voroncov azt akarja, hogy kerítsek neki egy új holdhajót. Ez aztán kurvára elbaszott helyzet, nem igaz, Mr. Warne?

– Mik az utasításai, Mr. Mackenzie?

– Aknák, Mr. Warne, robbanó aknák. Kerítsen egy csapat utászt, és aknázzák alá Lucas Corta kurvára értékes városát. Azt akarom, hogy minden fölrobbanjon. Feltűnés nélkül. Ez menni fog, remélem. És szóljon valakinek a műszaki támogatók közül, hogy kódoljon le egy rutint a famulusomba. Krátert akarok João de Deus helyén, ha történik velem valami. Elvette az otthonomat, hát én is elveszem az övét.

A kanülök zsíros szívó hang kíséretében húzódnak ki belőle, és keresik a friss zsírt, amit leszívhatnak.

Újra itt van a magas, éles hang, amely belehasít az Orion quadra reggeli zúgó robajába: a hívójel. Kurta, fület hasogató szúrások trillás lezárással.

Alexia megáll a stresemannjában, ujja megdermed a derekára simuló zsakett gombján. Elég egyetlen apró mozdulat, a szövet legkisebb susogása, és máris megszűnik a dal. Már vége is. Harisnyában megy ki az erkélyére. Egészen megdermed, úgy keresi az éles hangot az elektromos motorok, a csövekben lüktető víz, a mesterséges szél suhogása, a Meridián zenéjének leghangosabb alkotóelemét jelentő beszédhangok kórusa alkotta száz különféle akkord között. A hallgatózás tűhegyes nyílvesszője lesz, ahogy minden idegszálával összpontosít. Még a szívverése, lélegzete halk sustorgása is túlságosan hangos.

Megvan: tűszúrásszerű hangok szaggatott sorozata messze lenn a quadrában. Zöld és arany, piros folt húz át a szeme előtt, és tekintetével követi a mozgását: egy madár.

– Az mi?

Mostanra már megtanulta elfogadni a négy elemet jelképező ikont a szemében. A holdsas vaskeze soha nem ismeri majd az oxigéntartozás fojtogató félelmét, az érzést, amikor családtagoktól, barátoktól kell kölcsönözni lélegzetvételeket, nem tudja majd, milyen vizet szőni a Hold másfél millió lakójának lélegzetéből. Viszont a fényeik soha nem alszanak ki, és Alexia soha nem felejtheti el, hogy ebben a világban mindennek ára van és mindent elszámolnak. A famulusa még mindig idegen. Nevet adott neki, mert ez a szokás – Maninhónak hívja –, és bő pólót, rövidnadrágot, túlságosan is nagy cipőt viselő, rajzfilmekbe illő srácnak szkinezte, de még mindig nehezére esik hangosan beszélni hozzá: az MI-k otthon tudják, hol a helyük.

Otthon.

– Énekes papagáj – mondja Maninho halkan a nő fülébe épített hallgatóba. Alexia levegő után kap, ahogy a színek felé rebbennek, majd letelepszenek a szomszédja erkélyének korlátján: egy madár.

– Jaj, nézzenek oda! – suttogja, majd lekuporodik, ujját odatartva, a kis teremtmények és csecsemők egyetemes hívószavával sziszeg és csicsereg a madárnak. – De szép vagy!

A papagáj oldalvást billenti a fejét, hogy megnézze előbb a jobb, aztán a bal szemével. A tollazata a feje búbján türkiz, a szárnyainál smaragdzöld, a hasán sárga. A háta élénk téglavörös.

Amióta Alexia elhagyta a Földet, a kifőzdék tartályaiban lévő halaktól és rákoktól, pórázon vezetett házikedvenc görényektől eltekintve nem látott ezen kívül más nem emberi élőlényt.

– Mit keres itt?

Állkapcsa izmait megfeszíti, szubvokálisan beszél a beültetett mikrofonba: még járni se tudnak, de a holdi kölykök már ismerik ezt a trükköt, ő pedig még mindig nem sajátította el teljesen.

– A viselkedése alapján azt gyanítom, hogy igyekszik ételt kunyerálni – feleli Maninho.

– De nem ez volt a szándékom – mondja Alexia. Lehet, hogy szuperlaza dilinyósnak szkinezte a famulusát, de a személyisége alapján olyan, akár egy hitoktató. – Mármint, miért vannak itt egyáltalán?

– Húsz éve telepítettek be Dél Királynőjébe vadon élő kolóniákat. Meridiánban körülbelül ötszáz példány él. A kiirtásukra tett kísérletek nem jártak sikerrel. A biológiai fertőzések folyamatos problémát jelentenek a lakott központokban.

– Mit esznek?

– Gabonát, gyümölcsöt, dióféléket és magvakat – válaszolja Maninho. – Ételmaradékot. Teljesen az embertől függenek.

– Ne repülj el, passarinho!

Lassan behátrál a nappalijába. A régi lakása az Óceán-toronyban igen szűk volt, de ez a hely egy börtöncella. „Hol a körpanorámám?” – panaszkodott, mire a titkárai szemöldöke értetlenkedve ívelt fölfelé: ez magas megbecsültségnek örvendő lakhely volt, méltó a holdsas személyi asszisztenséhez. Az emberei elmagyarázták, a felszíni sugárzás milyen mélyre hatol a regolitban. Minél magasabb helyet foglal el valaki a társadalomban, annál lejjebb van a szállása. „És hol a konyha?” A köztisztviselők megrökönyödve fordították föl a mosogatómedencét, húzták ki a szeméthasznosítót és csúsztatták elő a falból a hűtőt. „Hol tárolom a dolgokat? Hol főzök?” Ismét a fölhúzott szemöldökök. „Főzni akar?” Az ember az utcán eszik. Kiválaszt egy kifőzdét, megismeri a törzsvendégeket, megismeri a séfet, közösséget épít magának. A lakásokban a konyhák koktélok keverésére és mentatea készítésére valók, ha valaki egyértelműen és határozottan képtelen eljutni egy teaházba.

Diófélék. Volt némi kesudiója a hűtőben: a kesudió, a kesulé otthoni íz. Nincs is a hűtőben más. A madarak szeretik a dióféléket, nem?

– Üzenet Lucastól – szól Maninho.

– Francba.

Még csak nem is hívás. Üzenet ez, utasítás: a terv megváltozott. Találkozzunk az Új Hold pavilonjánál! Öltözet plenáris ülésnek megfelelően.

Kidob egy maréknyi kesut az erkélyre, és ahogy elfordul, zöld szárnyak verdesését látja a szeme sarkából.

***

A férfi annyira közel lépve bújik be a liftbe utána, mintha az árnyéka lenne. A bűzétől fölfordul Alexia gyomra. A Hold elsőként a szaglását rohanta meg, és elsőként az szokott hozzá. Amikor a holdpányva kapszulájából kilépett Meridián csomópontra, kis híján padlóra került a büdösségtől. Szennyvíz émelyítő vegyüléke, az újrahasznosított levegő mocska, a testeké, amelyek korábban használták, ózon és elektromosság sercegése, az újonnan nyomtatott műanyagok zsíros, édes illata. Testek, veríték, baktériumok és penész. Főzés, rothadó növényzet, pangó víz. Mindenekfölött, mindenekelőtt a holdpor fűszeres, kiégett tűzijátékszaga. Aztán egyik reggel, amikor fölébredt parányi hálószobájában, már nem fogadta a bűz tátongó szakadéka. Immár lénye részévé vált, egybeolvadt a bőrével, a torkával, légcsövei és tüdeje belsejével.

Az egész lift fölfigyel a férfira.

Magas, girhes, fehér, borotválatlan. Holdi egyenruhának számító kapucnis felsőt és legginget visel, de a ruhája koszos: az ilyesmi elképzelhetetlen egy olyan társadalomban, amelyik naponta vesz föl, dob el és nyomtat újat. Csupasz: semmilyen famulus nem lebeg a bal válla fölött. Elkapja Alexia pillantását, és nem ereszti.

Alexia Corta soha nem vesztett még, amikor farkasszemet kellett néznie valakivel.

Ahogy a lift fölfelé halad, egyre fogynak az utasai. Mire a HMH-tanács irodáihoz ér – jelképesen a Föld és a mélyen lent található holdi elit között félúton függenek –, már csak a bűzlő férfi és ő marad.

A lift lassít és leáll.

– Adj levegőt! – zihálja a férfi, ahogy nyílik az ajtó. Kilép a folyosóra, nehogy becsukódhasson.

– Elnézést – tör magának mellette utat, mire a férfi keze Alexia csuklójára fonódik. A nő akkora erővel szabadítja ki magát, ami mutatja, hogy ha akarná, képes lenne eltörni a karját, de aztán szembenéz a támadással.

Így néz ki a szegénység, ébred rá. Abban a meggyőződésben nőtt föl, a Holdon csak gazdagok élnek. Ott ült az Óceán-torony könyöklőfalán, és fölfelé nézett, a milliárdosok parányi, távoli golyójára.

– Kérlek. Egy. Korty. Levegőt.

Hallja a küzdelmet minden egyes szóban. Minden szótagnak ára van. Ez az ember a lélegzetért harcol. A mellkasa alig emelkedik, a nyakán kábelekként feszülnek az inak, minden egyes izma a lélegzetvételre összpontosít. Nem tud lélegezni.

– Sajnálom, új vagyok, nem tudom, hogy kell – hebegi Alexia, ahogy ellép a lassan megfulladó férfitól.

– Kurva HMH – suttogja utána. Nem engedheti meg magának, hogy kiabáljon. – Még. A. Leve. Gőt. Sem. Érik. Meg.

Alexia megfordul.

– Ez mit jelent?

Az ajtó bezárult.

– Mit jelent? – ordítja a nő. A lift expressz gyorsasággal emelkedik a felsőváros irányába, ahol a szegények élnek.

– Alexia – szólal meg Maninho –, két perc, huszonhárom másodperc késésben vagy. Lucas vár.

***

Szun úrnő összefont kézzel várja a Holdi Mandátum Hatóságot. A tiszteletre méltó küldöttek bosszúsak lesznek: el kellett utazniuk Meridiánból Dél Királynőjébe, aztán az Örök Fény Palotájába, végül következett a megalázó séta végig a Dajjang nagytermének csiszolt kőpadlóján a kicsiny ajtóig, ahol ő várakozik a kíséretével. Bosszankodjanak csak! Shackleton özvegyét nem szólítja magához senki csak úgy, mint valami kisgyereket.

Riadt tyúkok módjára mozognak ezek a földiek, apró, szűkmarkúan mért léptekkel, és összebújnak, mintha bármelyik pillanatban elnyelhetné őket a padló. Földiek. Micsoda undorító öltönyök, keskeny nyakkendők, rossz cipők: az apparatcsikok és vállalati ideológusok egyenruhája. Ugyanolyanok a famulusaik: acélszürke sarlók, mintha nem külső MI-lelkek, hanem digitális titkárok lennének. Az ő kísérete – csupa magas, jóképű, jól öltözött alak – lenéz a földlakókra.

– Szun Ce-hszi.

Vár.

A nap is kihűlhet, amíg vár.

– Szun úrnő.

– Vang küldött.

– Aggódunk James F. Cockburn küldöttért. Ő volt a HMH kijelölt kapcsolattartója a Dajjanggal, és az egyenlítői napelemek ügyének különmegbízottja – magyarázza Vang küldött: hűvös, számító nő Pekingből. A párt apparatcsikja.

– Tudni akarjuk, balesetet szenvedett-e.

Szun úrnő famulusa azonosítja a beszélőt: Anselmo Reyes, a Davenant kockázati tőkebefektetői csoport képviseletében. A HMH legmagasabb szintű hivatalnokait küldte el.

– Sajnálattal közlöm, hogy Cockburn küldött úr végzetes balesetet szenvedett a Szun-gyűrű Észak-Grimaldi szektorának bejárása során – mondja Szun úrnő. – A felszíni tevékenységre szolgáló öltözet, még a héjazatos öltözék használatához is képzettség és rutin szükséges.

– Nem tájékoztattak minket azonnal? – jegyzi meg Vang küldött.

– A hálózat még mindig nem jött helyre teljesen a megszállás után – szólal meg az előzetes megállapodás szerint Demeter Szun, a Dajjang-kíséret tagja.

– Az észszerűsítésre gondol – javítja ki Vang küldött. Demeter biccent felé.

– A Dajjang teljes körű vizsgálatot folytat a balesetet illetően – magyarázza Szun Kuo-hszi. – A jelentést megkapják, és eleget teszünk mindennemű kártérítési igénynek.

– Kérem, fogadják ezt el a Dajjang ügyvezető tanácsától. – Szun úrnő felemeli az ujját, mire Szun Hsziu-lan előrelép a dobozzal: kicsi, finoman megmunkált, holdi titániumból készült, lézerrel formára vágott szelence, egy remekmű. Szun Jung-csing kalligráfiákkal teli tekercset emel ki belőle.

– Szén: ötvennyolcezer-ötszázhuszonhárom egész huszonöt század gramm, Oxigén: tizenhatezer-hatszázhatvannégy egész harminchét század gramm – mondja Vang küldött. – Kérem, magyarázzák meg ezt.

– James F. Cockburn kémiai alkotóelemeinek súly szerinti felsorolása – feleli Szun úrnő. – Meglepően nagy számban volt benne ólom, higany, kadmium és arany nanorészecskéből. Igazán ízléses a kalligráfia, nem? Szun Hsziu-lannak irigylésre méltó az ecsetkezelése.

A magas fiatalember fejet hajt.

– Az elemeket már hozzáadták a közös szerves tartalékhoz – mondja Szun úrnő. – A zabbálún nagyon alapos az életvégi elszámolásnál. Az efféle pontosság nagyon megnyugtató.

Szun Hsziu-lannak irigylésre méltó ugyan az ecsetkezelése, de a legügyesebb mégis Csiang Jing-jüe a késsel. Ő a Dajjang vállalati konfliktusmegoldó hivatalnoka, illatos és hangzatos cím arra a pozícióra, amelyet az olyan közvetlenebb klánok, mint a Mackenzie-k, első pengének neveznek. A három fenséges személy előre látta a népköztársaság ügynökének érkezését, majd egyszerű ellenőrzések hetvenöt százalékos bizonyossággal James F. Cockburn személyében azonosították ezt az ügynököt. Az Örök Fény Palotájának árnyékában és sosem rebbenő tekintetétől kísérve az ügyvezető tanács kellően kicsinek találta a tévedés lehetőségét ahhoz, hogy megszüntetést rendeljenek el. Csiang Jing-jüe megkapta a megbízást, felvette a fegyvereket és elindult. Személyesen kísérte Cockburn küldött urat külön sínautón. Mialatt az autó a Shackleton-kráter falának alagútjában haladt, a hivatalnok elővette a csontkést a fetöltőjében kialakított tokjából, és James F. Cockburn állkapcsának lágy húsán át egészen az agyáig döfte. A zabbálúnok már a BALTRAN-állomáson, a peronon vártak. Elvitték a testet, a kést, és eltávolítottak minden foltot és DNS-nyomot. A folt vér, a vér szén, a szén pedig a holdé.

– Ez… – kezdi hebegve Monique Bertin, a HMH harmadik számú ügyvezetője, az Európai Unió érdekeinek képviselője.

– Ahogy mi élünk, Madame Bertin – mondja Szun úrnő. Ujját begörbítve jelzi kíséretének, hogy a találkozónak vége. – Kérem, élvezzék az Örök Fény Palotájának vendégszeretetét!

A fiatal nők és férfiak – kiváló fiúk és lányok – körülzárják távoztában.

– Észrevettétek? – kérdezi, ahogy belépnek a villamos kapszulájába, amely a magánlakrészébe viszi majd őket.

– Mindannyian Madam Vang véleményére vártak – szólal meg vállalati konfliktusmegoldó hivatalnoka.

– A népköztársaság nem felejtett – kezdi Szun úrnő. – Hatvan évet vártak, viszont mohók és óvatlanok lettek. Hibáztak, és megmutatták, milyen mértékig ellenőrzésük alatt tartják a HMH-t. És ezt ellenük fordíthatjuk.

A kapszula végigsiklik az alagutakon, és lassítva érkezik meg Szun úrnő magánállomására.

– Asszonyom, Darius Mackenzie megérkezett – jelenti be Szun úrnő famulusa.

– Darius Szun – helyesbít az úrnő. – Jing-jüe, kérlek, hívd fel az unokámat, Amandát. Találkozni szeretnék vele a lakásomban.

Keze felemelésével bocsátja el Csiang Jing-jüét a kapszula ajtajánál. Szun úrnő megáll egy pillanatra, hogy szemügyre vegye leszármazottját. Öt nappal ezelőtt hagyta a Hétharangos Iskolában. Máris karcsúbbnak, feszesebbnek, élesebbnek… fegyelmezettebbnek tűnik. És abbahagyta az e-cigizést.

„Itt fegyvereket készítünk.” Ezt mondta Mariano Gabriel Demaria.

Szun úrnő családja számos tagját küldte már el, hogy elsajátítsák a kés útját, de a most kovácsolt fegyvere olyasmi, ami nagyobb és észrevétlenebb az előzőknél. Egy mindenki szeme láttára viselt fegyver, mint amilyen a falon függő kard, amely évek múltán is halálosan éles. Olyan fegyver, amely csak az ő halála után kerülhet elő a tokjából.

– Darius.

– Tajhou. – Az udvariassági forma nem egészen pontos, de Kingscourt illetlenkedő közvetlenségei után Mariano Gabriel Demaria jómodort nevelt belé. Mikor lettek a Mackenzie-k ennyire puhák és dekadensek? A régi szép időkben a Szunok és a Mackenzie-k formálták ezt a világot. Edzett acél a Mackenzie-k – ő pedig ugyanolyan kemény volt: ha ők fém voltak, akkor ő gyémánt. Szun úrnő nyers és durva volt akkor: minden egyes lélegzetet, minden egyes könnycseppet úgy kellett kisajtolni belőle. Milyen kevesen vannak mostanra! Robert Mackenzie halott, Jevgenyij Voroncov meggárgyult, úgy hajtják előre az unokái, mint ahogy a disznót szokás a piacra. Adriana Corta, az utolsó Sárkány elsőként halt meg. A csontja vasból volt. A gyerekek azok, akik csalódást okoznak. Munkásbakancsból munkásbakancsba háromnemzedéknyi időn át: az első megcsinálja, a második elkölti, a harmadik elveszti. Lucas Corta, na, ő az anyja fia. Elutazni a Földre, ezt a húzást a régi Sárkányok is elismeréssel fogadták volna. Lehetetlenség, úgyhogy azért is megtesszük.

Az volt a terve, hogy a Mackenzie-k és a Corták pusztítsák el egymást. Vagyis vár még rá munka.

– Remélem, Mariano próbára tesz. – Inkább kérdés ez, mint kijelentés. Szun úrnő az ablakaihoz lép: a Shackleton-kráter peremének sziklájába vájt, izzó fénnyel teli hasadékok, hat centiméter vastag edzett üveg, ám a Déli Sark kérlelhetetlen napfénye napról napra, holdnapról holdnapra bontogatja az atomi kötéseket. Eljön a nap, eljön a holdnap, amikor nem tartanak majd többé. Szun úrnő megnyugtatónak találja ezt a gondolatot – üdítő, erőt adó tudni azt, hogy vége lesz. Ragyogó, poros fénypengék hasítják végig a helyiséget. Szun úrnő lakása tágas, a berendezése egyszerű – a fényűzést a kárpitok és a falakat borító szövetek adják számára. A szélsőséges hosszúsági fokon soha nem változó fénypászmák hosszú sávokban kifakították a brokátokat és falikárpitokat, de az úrnőt ez nem érdekli – a textileket a tapintásukért szereti. Az alkotásnak számító szövetek a prémpuhaságból egy csapásra a macskanyelv érdes horzsolására válthatnak.

– Ha ez azt jelenti, hogy nehéz-e, akkor igen, nehéz – feleli Darius Szun-Mackenzie. – Érzékelni tanít. A harcot megelőzi a mozgás, a mozgást pedig megelőzi az érzékelés.

– Az útvesztő. – Az egész Hold ismeri a sötétbe burkolózó, a sötétségben függő hét haranggal teli útvesztő mondáját, ahol a valódi harcosokat képzik. Amikor az ember képes végigmenni az útvesztőn úgy, hogy egyetlen csengőszó sem hallatszik, akkor megtanulta mindazt, amire csak a Hétharangos Iskola oktathatja.

– Mutasd meg, mit tanultál.

Szun úrnő sétabotot emel ki egy üvegedényből. A meggondolatlan vendégek és gyerekek ajándékként szoktak sétabotot adni neki. Teljes erejével lesújt vele Darius fejére, de a fiú már nincs ott. Egy lépéssel arrébb van, egyensúlyban, készen állva. Szun úrnő úgy esik neki, akár egy özvegy a betörőknek. Darius elmozdul, kifordul, elhajol az ütések elől: csak a lehető legszükségesebb mozdulatokat teszi, hogy az ütés milliméterekkel kerüli el.

Kecsesség és elegancia, gondolja az úrnő, ahogy csapások és döfések sorozatával Dariusra ront. Nem csak a látására támaszkodik: hallja a bot mozgását, a lélegzésemet, a lépteimet. Érzi a levegő változását.

– Pompás – mondja. – Most pedig képzeld azt, hogy meg akarsz gyilkolni.

Fölemeli a botot, és Darius oda sem figyelve kapja el. Érzi, hol van, nyitott tenyérrel várja. Szun úrnőre támad: a bot éle elsuhan a nő torka előtt, aztán a füle mögötti lágy rész, a hónalja következik. Darius közel van hozzá, ura a mozdulatainak: ez a lehető legkisebb távolság szándék és végrehajtás között.

A bot végigsimít az alkarján, az ágyékán, a nyakán. Ez a lezárás, a három irgalmas vágás.

Az első megfoszt a pengétől.

A második megfoszt a harctól.

A harmadik megfoszt az élettől.

Szun úrnő bólint, mire Darius átnyújtja neki a botot.

– Előresiettél a tananyagban.

– Olvasztóban tanultam Denny Mackenzie-től a késharcról.

– Remek penge az a Denny Mackenzie. Komisz és becsületes. Kíváncsi vagyok, hogyan viseli a száműzetést.

A famulusok bejelentik, hogy Amanda Szun az előtérbe érkezett. Darius igyekszik kimenteni magát.

– Maradj – mondja Szun úrnő. – Más módja is van a harcnak.

Amanda Szun haragja látszik válla tartásában, hasa vonalában, ujjai feszülésében.

Olyan egyszerű olvasni benned, akár egy gyerekkönyvből, gondolja az úrnő. – Nem csoda, hogy Lucas Corta legyőzött.

– A fiad Twében van – szólal meg idővel.

– Még mindig az Aszamóák védelme alatt áll.

– Te mégis itt vagy. – Szun úrnő a szeme sarkából – még mindig élesen, tág látótérben lát – észreveszi, ahogy Darius kényelmetlenül fészkelődik. – Lucas Corta jelenleg is úton van Twébe. Vissza akarja vinni a fiát Meridiánba. Fogást kell találnunk a holdsason. Az egész földközeli oldal nyakát törve igyekszik keríteni egy Cortát. Egy értékes Cortát.

– Azonnal indulok.

– Azzal már elkéstél. Tamsin előkészítette a nevedben a keresetet Lucasinho Corta gondviselői jogaira.

Darius előrehajol, izmai, inai, idegei megfeszülnek: felébredt újonnan született harci ösztöne.

– Pert indítasz a Clavius-bíróságon. Személyesen viszed az ügyet. Ez elkerülhetetlenül szoros kapcsolatot eredményez majd Lucas Cortával.

– Te büdös, aszott gennyzsák! – feleli Amanda Szun.

– Ugyan melyik anya nem hozna áldozatot a gyermekéért?

– Az ügyvezető tanács tagja vagyok. Jogom van arra, hogy előzetesen egyeztessenek velem.

– Az anyaság nem a jogokról szól, hanem a felelősségről. Vár rád a külön sínautó.

Szun úrnő összekulcsolja a kezét. Amanda Szun összeszedi magát, megfordul, és határozott léptekkel kimegy a lakrészből.

– Hazudott nekem – magyarázza az úrnő Dariusnak. – Azt mondta, a Corta Hélio bukásakor megölte Lucas Cortát. Ezt értsd meg, Darius: az emberek azt mondják, az üzlet az üzlet, nincs benne semmi személyes, és ez egy óriási hazugság. Minden személyes.

Twé magával ragadja Alexia valamennyi érzékét – olyan színek, formák, árnyak és mozdulatok kavalkádja, amilyennel Meridiánban nem találkozik soha. Tucatnyi zene, százféle hang – gyerekek! madarak! –, ezernyi zaj, lárma és zsivajgás: a vizet szállító csövek mennydörgése és csobogása, a szellőzőnyílásokon át érkező meleg, nedves szellők felelgetős kórusa, az elektromos motorok ingerült visítása… Ez mi volt? Két srác légdeszkán? Twé ötvenféle pézsmával és feromonnal keni össze a bőrét: savanyú és édes, zamatos és sós, ahogy a nyelvére ér – teste minden egyes sejtjében érzett melegség, magasabb légnyomás, nedvesség, és a nehézkedéssel tényleg folyamatosan van valami? Meridián egymásba olvadó kanyonok fenséges látképe: elképzelhetetlenül magas szirtek, hatalmas távlatok zsugorodnak távoli pontba, hogy aztán elenyésszenek, de csak kő, halott kő az egész. Twé az éltető gyökér, ahogy az összes létfontosságú dolog után kutatva kanyarog, fúr, tapogatózik mélyre, a Hold hideg szívébe, hogy még többet hozzon létre aztán önmagából.

Motók siklanak keresztül az állomásról kiözönlő emberek forgatagán. Lucas, Alexia és Nelson Medeiros, a sas biztonsági főnöke, egy csapat escolta közepén. Alexia megragadja az egyik kapaszkodót, ahogy a hirtelen gyorsulás kibillenti. Halkan felkiált, ahogy a moto kivilágítatlan alagútba száguld. Kanyarok, fordulók, emelkedők rángatják ide-oda: egy ponton a talpába akar süllyedni a gyomra. Aztán olyan erős rózsaszín fénybe kerül, ami szinte perzselő napsugárnak érződik, majd valami felragadja a motót, méghozzá olyan gyorsan, hogy Alexia megszólalni se tud. Egy liftemelvényen van, és hatalmas akna falán halad fölfelé éppen, egyik zöldellő szintet hagyja el a másik után. Barrában valamennyi erkély és háztető városi tanyaként működött – tervezett ő csepegtetéses öntözőrendszereket a salátától a nemesített kokáig mindenféle terménynek –, azonban már a hidroponikai cső puszta méretétől is eláll a lélegzete. Itt krumpli, ott jamgyökér. Az ott talán bab? A hüvelye akkora, mint a karja. A moto kukoricaerdőn kapaszkodik fölfelé: a karcsú levelek akár a lándzsák, a szárak fatörzs vastagságúak. A növények magasra nőnek a holdi nehézkedésben, Twé meleg, fényes, tápanyagban gazdag ökoszisztémájában.

– Tisztára olyan, mint valami vidámparki hullámvasút! – kiáltja, és hangja még a szél játéka, a levelek susogása és a nem látható madarak zajongása mellett is hallható.

– A Corták és az Aszamóák mindig is megértették egymást – magyarázza Lucas. – A Mackenzie-k, a Szunok, a Voroncovok mind a Földről hozták a vagyonukat. Mi, a Corták és az Aszamóák, a semmiből jöttünk. Azt használtuk föl, amit találtunk. Szóval: vegyük át újra! Az omahene…

– Az AKA ügyvezetője. Kétévente más és más tölti be a posztot.

– Jelenleg?

– Lousika Aszamóa.

– Aki?

– Luna Corta anyja. Ő volt Rafa Corta második felesége.

– Nem a második felesége. Ez monogám kapcsolatok sorozatát jelentené. Ráadásul az ’oko’ szó jelentésében nincsen nem. Kedzsi-oko. Párhuzamos házastárs. Mi a kapcsolata Lucasinhóval?

– A fiú megmentett valami… gyereket?

– Kódzsó Aszamóát. A holdjáráskor.

– Ennek utánanéztem. Tiszta őrület.

– Szórakozásképpen csakis a legfásultabbaknak javaslom. Folytasd!

– Kódzsó Aszamóa Lousika Aszamóa… unokaöccse? A lényeg, hogy Lucasinho elnyerte az Aszamóák védelmét, amit ki is használt, amikor otthagyta Denny Mackenzie-t az oltárnál. Meg kell mondanom, kisül az agyam a házassági szokásaitoktól.

Tisztában van vele, hogy Nelson Medeiros igyekszik elfojtani a nevetését.

– Amóriák, gyűrűk, bárhány fős poligámiák, mindenféle formájú és időtartamú monogámiák, csoportos házasságok, lineáris házasságok, sétáló házasságok, szellemházasságok, önházasságok… A húgom mindet elmagyarázhatja – mondja Lucas. – Az alapelv mindegyiknél ugyanaz. A szerelem egyezkedés – mindennap, minden pillanatban. A szerelem olyan, akár egy gyerek: irányítani, táplálni, nevelni kell. A mi megegyezéseket, szerződéseket, nikáhokat használó rendszerünk romantika nélkülinek tűnik. Hát jó, legyen. A romantika ostobaság, betegség. A szerelem él. A szerelem az, ami túlél. A mi rendszerünknek nincs ideje a romantikára, de egész világokat ad a szerelemnek, amelyekben növekedhet és fejlődhet. Az én nikáhom Amanda Szunnal nagyon jól megtervezett nikáh volt. Mind a ketten örültünk, hogy a szex, vagy a bensőségesség nem volt követelmény. A szerelem egyáltalán nem szerepelt a szerződésben. Így lehetőségünk volt máshol keresni.

– Amanda Szun, aki megpróbált megfullasztani a Fecunditatis BALTRAN-állomásán – mondja Alexia. – Ki beszél itt romantikáról?

– Szokatlan módon kudarcot vallott. Pedig nekünk azt tanították, hogy a Szunok alaposak.

– Az ügyvezetésük szerintem elég alapos volt.

A Dajjang volt az első Sárkány, amelyik eljött Meridiánba, a Sasfészekbe, hogy tiszteletét tegye az új holdsasnál. Alexia megsértette Szun úrnőt, és tudta, hogy meg kell fizetni majd ennek a hibának az árát.

– Azt hiszem, az öregasszony máris tucatnyi módját találta ki annak, hogyan haljak meg.

– Szun úrnő méltó ellenfél – feleli Lucas. – Fohászkodj, hogy előbb haljon meg nálad. De még akkor se dőlj hátra: a Szunok hosszú távon játszanak.

Alexia úgy ül le, hogy mindenhol késeket, tűket, orgyilkos rovarokat vél látni.

– Milyen a vákuumban?

Ez az ellentéte Alexia klausztrofóbiás rémálmainak, amelyekben egy olyan keskeny betoncsőbe szorult be, hogy a karját, de még az ujjait se tudta mozdítani: ezekben az álmokban egyszerre arra ébred, hogy a felszínen van meztelenül, a levegő hangtalan sikollyal ürül ki éppen a tüdejéből, és semmi nincs a bőre és a megfigyelhető világegyetem pereme között.

– Rettenetes. Fenséges. Az élet beleordít a semmibe. Minden egyes sejtet próbára tesz. Lucasinho holdjáró. Én sose értettem, miért akarná bárki is ezt az esztelenséget. Most már értem. Azokban a pillanatokban teljesen és igazán él az ember. Voltál már a felszínen? Menj ki! Minden tíz-tizenegy évest megtanítanak a fetöltő használatára, kiviszik őket sétálni a felszínre, és megnézik a Földet. Nagyon bölcs szokás.

Az autó megáll egy zsilip belső ajtaja előtt. Lucas megvárja, amíg Nelson Medeiros összeállítja a kíséretet.

– A teljes színházi előadás – mondja, ahogy nyílik a külső ajtó. – Az Arany Zsámoly szeretne lenyűgözni. Hát akkor tegyünk így mi is!

– Nem értem – feleli Alexia.

Nyílik a belső ajtó.

Képtelen magába fojtani álmélkodó sóhaját.

A kupola kilométernyi széles félgömb, amelyet úgy hasítottak ki a Nyugalom Tengerét ellepő vulkánkitörések során, négymilliárd évvel korábban felfúvódott lávabuborékból, azonban Alexia lélegzete a fától áll el. Kitölti a kupolát, egymást érik az ágak és lombok, gallyak és levelek. A fél kilométer távolságra lévő központi törzs szélesebb és magasabb az Óceán-toronynál. Fölnéz az ágak közé: az egyes levelek akkorák, mint a felsőteste. Tükördarabnyi napfény tűz át a lombsátron – a kupolát az AKA tükörvarázslata szegélyezi, forduló és kutató panelek ugratják a fényt tükörtől tükrön át tükörig, hogy táplálja Twé fáját. A levelek szelíden, de egymásnak súrlódva folyamatosan mozognak, morajlásuk betölti a kupolát. Levél libben le az ágak közül, lassú mozdulatokkal hol elkapja, hol csak érinti a fát, forog és bukdácsol, akárha folyóban úszó ember lenne. Robot siet elő az árnyékokból, óvatosan lépdelve a felcsiszolt kőpadlóba vésett öntözőcsatornák között, és elkapja, mielőtt még a felszínhez érne. A kupola padlóján nagy a zűrzavar az ide-oda cikázó szemétgyűjtőbotok miatt: a csatornákat tisztán kell tartani, a szenet vissza kell nyerni.

Alexia próbálja kiszámítani az ökoszisztémában található szén és víz nagyságát: egy egész városnyi, sok ezer faanyagban és levélben megtestesülő élet. A befektetett életanyag tonnatartalma tanúskodik az Aszamóák hatalma mellett. Életet őriznek egy halott hold szívében.

A kotoko a levélhomály mélyén várakozik, kétoldalt fölállított alacsony, lapos lépcsősorokon. Élénk színű kentékbe bugyolált férfiak és nők, egyik karjukon ruha, a másik meztelen. Minden egyes beburkolt váll fölött famulus lebeg, minden egyes pőre kéz botot markol, amelynek tetején abuszuájuk jelképe látható: varjak, leopárdok, kutyák, keselyűk, az anyaságok mind a nyolc lélekállata. Maninho mondja is Alexiának a neveket és a beosztásokat. A nő belezavarodik az AKA társadalmi és politikai szerveződésébe, bár úgy sejti, mindenki belezavarodik, aki nem Aszamóa.

A két szárny találkozásánál foglal helyet Lousika Aszamóa, az AKA omahenéje. Az Arany Zsámoly dísztelen görög ’pi’-t formázó fakó faanyag, magából a nagy fából faragták ki: értékesebb minden aranynál. Az omahene haja pálcákból, villákból, lakkozott gallyakból álló szobor – nem is, építmény –, amelyről mindenhonnan parányi lampionok módjára csillogó, fekete csecsebecsék csüngenek. Állatok bukkannak elő az Arany Zsámoly alatti árnyékból: tarka tollú papagáj, törpe mosómedve, lassan lépdelő, Alexia tenyerével megegyező méretű pók. Sötét felhő jelenik meg egy pillanatra Lousika feje mögött, aztán füstként oszlik szét: egy raj. Alexiának eszébe jut az Aszamóa tervezte orgyilkosbogár érintése: a bőrén kúszó méreg, ahogy levegőt is alig mer venni. Azt hitte, okos, ravasz, ellenállhatatlan, amikor a Copacabanán bejutott Lucas Corta szállodai lakosztályába.

Semmit nem tudott még akkor.

Az állatok mindegyikének van valamilyen nehezen észrevehető megfigyelőeszköze, és hozzá valamilyen gyors és halálos eszköze ölni.

A mosómedve a segglyukát nyalogatja.

– Já Doku Nana – mondja Lucas Corta. Ez az omahene hivatalos megszólítása.

– Bemvindo ao Twé, Lucas Corta – feleli Lousika Aszamóa.

Alexiának eláll a lélegzete a portugál hallatán.

– Lucasinho – ennyit mond Lucas.

– Biztonságban van. Az állapota stabil. Most beszélünk, Lucas. Tanácsadók!

A kotoko tagjai fejet hajtanak, és fölemelik botjukat. A levélfény foltokat vet a mintás ruhákra. Nelson Madeiros elvezeti az escoltákat. A megbeszéltek szerint Alexia marad.

Lousika Aszamóa ridegen méri végig.

– A Vaskezűm mellettem marad – jelenti ki Lucas.

– Lucasinho biztonságban van, és az állapota stabil – ismétli Lousika. – Viszont tíz percig oxigénhiányos állapotban volt. Agysérülése van.

Lucas keze megfeszül botja recés gombján.

– Mondd el, Lousika.

– Rettentő sérülések, Lucas.

A Corta jól láthatóan magába rogy: a sokktól elgyengültek az izmai. Alexia odalép, hogy megfogja a karját, és a férfi nem tolja el.

– Vigyél hozzá. Kérlek.

– Hogyne.

Lousika áldón a férfi karjára helyezi a tenyerét. Az állatokból álló kíséret a nyomában: a pók a díszes hajékítményen utazik. Olyan ajtók nyílnak ebbe a helyiségbe, amelyeket Alexia nemcsak hogy nem vett észre, még a létezésüket sem sejtette. AKA-alkalmazott vár a folyosón, hogy leemelje és a tárolóhelyére tegye az omahene fejékét. A pók Lousika Aszamóa vállára ugrik, mire Alexia megborzong.

Mostanra teljesen kiürítették a folyosókat.

– A nővérek megtették, ami tőlük telt, de a rendjük nem klinika – mondja Lousika. – A létfenntartó tartály megsérült a menekülés során João de Deusból.

Alexia szemrehányást hall ki Lousika hangjából: védtelenül hagytad a fiadat az ellenséged erősségében. Csakhogy te is ugyanezt tetted a lányoddal, gondolja Alexia. Ott hagytad az ellenségeitek között. Eszébe jut a telefonhívás, amikor az iskola biztonságijai megtalálták Caiót a folyóban. Alexia sofőröket fenyegetett meg, járókelőket rémített meg, megszegett minden közlekedési szabályt, vesztegetett, zsarolt, fizetett és a sürgősségi padlóján aludt, amíg biztosan nem tudta, hogy az öccse biztonságban van. A Holdat is kettétépte volna, hogy eljusson hozzá.

Sas, omahene, Sárkányok: mégis mi a hatalom, ha az ember nem használja az övéiért?

– Hagyok neked némi időt vele – mondja Lousika a gyógyászati központ bejáratánál. – Nemsokára itt lesz Luna is.

Alexia tétovázik az ajtónál, azonban Lucas érintése arra kéri, legyen vele. Képtelen egyedül lenni Lucasinhóval – nem mer egyedül lenni vele: attól tart, hogy a különféle kötelességek, fegyelmezett szabályok és szükségletek, amelyek egyben tartják, esetleg szétbomlanak majd, és akkor ő ezernyi apró szilánkra esik szét. Aztán a nő meglátja a fiút az ágyon, az orvosi lámpák selyemgubójában, gépkarok alkotta aura közepén.

Erős szálú, fekete hajat, telt ajkakat, széles, kissé ferde arccsontot, a lehunyt szempár redőjét látja, az orr szélességében, a bőr színében ott a brazilosság: egy tündérmesébe illő, bűbájjal sújtott herceg. Alexia segundo primója.

Lucas Corta ott áll a betegágynál, néz lefelé, nézi a rezzenetlen, szentséges arcot. Végigsimít Lucasinho orcáján, mire Alexia szíve kihagy egy ütemet, annyira szelíd, annyira összetört ez az érintés. Aztán Lucasinho Corta másféle látomásba, a vallásos rettenet gyermekkori emlékébe kerül bele. Minden józan megfontolás, minden elhangzó vélemény és minden költség ellenére Rubens tio és Sabrina tia ragaszkodott ahhoz, hogy a régi jezsuita misszió épületében, hosszúkás, keskeny kísértetlakban házasodjanak össze. A legfőbb iszonyatot egy ötszáz éve halott tartományfőnök oltár alatt, üvegkoporsóban megőrzött, mumifikált teteme jelentette. Rubens és Sabrina térdelt, imádkozott és fogadkozott, azonban a kilencéves Alexa képtelen volt elszakítani tekintetét a bőrbe szorult csontok sátráról.

Lucasinho Corta ez az üvegtartályba zárt iszonyat.

***

– Mit csinálsz, anjinho?

Elis madrinha nagy gonddal választotta meg a szobát. Luna kedvenc nyomtatott anyagaival, virágokkal és állatokkal borította a falait. Öt példányban készítette ki a kedvenc piros ruháját, amiben szabadon, vadon futkározott Boa Vista kertjeiben. Úgy rendezte be a bútorokat, hogy fülkék, hasadékok, kúszva megközelíthető helyek legyenek közöttük, olyanok, mint amilyeneket fölfedezve felnőtt Boa Vistában. Minden a szórakozást szolgálja, azonban Luna csak ül keresztbe tett lábbal a padló közepén, háttal az ajtónak, és még mindig ugyanazt a rózsaszín aláöltözetet viseli, amit akkor húzott magára, amikor elmenekültek Boa Vistából.

– Épp az arcomon dolgozom, madrinha.

Ökölbe szorított kéz méretével megegyező gömb lebeg a feje fölött, egyik fele fekete, a másik fehér. A famulusa mindig is az az állat volt, amely osztozott vele a nevén: az életzöld holdasszövő lepke, a Luna.

Arcfestékekkel teli tálca hever előtte a padlón.

– Luna?

Megfordul, és Elis madrinha nem tudja magában tartani a kiáltást, szája elé kapja a kezét. Luna arcának egyik fele fehér, vigyorgó koponya.

– Töröld le az arcodról azt az izét, mielőtt anyád meglátja!

– Mamãe itt van?

A lány talpra ugrik.

– Tíz perccel ezelőtt érkezett.

– Miért nem jött még ide, hogy találkozzunk?

– Fogadnia kell valakit, aztán jön.

– Lucasinhót szeretik az emberek.

– Lucas tiód van itt, hogy elvigye magával Meridiánba.

– Mamãehoz akarok menni – jelenti ki. A félhalálfej nyugtalanítja Elis madrinhát.

– Elviszlek hozzá – mondja. Soha nem hazudni, soha nem beszélni le semmiről. – De előbb mosd le az arcodat, és vedd föl azt a csinos, vörös ruhát.

– Nem. – Luna tesz egy lépést előre, és minden tapasztalata, minden kötelezettsége ellenére Elis madrinha akaratlanul is hátrál ugyanannyit. Látta már a lányt durcásnak, dacosnak, látta duzzogni és hisztériázni. Még soha nem látott ilyesféle hideg elszántságot, azt a titániumcsillogást koponyaarca sötét szemében. A napöv fényvisszaverő fekete tükreiből valami olyasmit idéztek meg, amit egyáltalán nem ismer, és ami a Pusztyelga pusztulásában megedződött.

– Anjinho.

– Vigyél mamãehoz!

– Elviszlek, csak mosakodj meg és öltözz föl szépen.

– Akkor megyek egyedül – közli Luna, és már a folyosón is van, mire a madrinha öreg csontjaival megállíthatná.

Az istenekre, mennyire gyors ez a lány! Elis csak a liftnél éri utol. A padozat az Ajdú agrárüzem hullámzó levélrengetegén keresztül ereszkedik le: a növesztőfények rózsaszín ragyogásában fekete a sok levél – az AKA technikusai még mindig az ostromból ott maradt, meghekkelt buldózerekben keresik a hibákat, és lassanként tolják vissza a regolitrétegeket a farmcsövek tetejéről. Holdnapokba telik majd, mire Twé meggyötört ökoszisztémái ismét teljes épségükben virágzanak majd. Luna aláöltözete szinte foszforeszkál ebben a fényben. A lány már hívott is magának egy motót – virágként zárul a két nő köré, és a gyógyászati központ előtt nyílik ki újra.

Lousika Aszamóát megelőzi az állatsereglete: a raj, a színes tollú madár, a ravasz pók: akkora, mint Luna tenyere. A lány összecsapja tenyerét örömében: soha eddig nem találkozott anyja őreivel. Egy jószág, amit nem ismer – gömbölyded, mégis fürge, farka sávos, mancsa ügyes –, most felül, és álarcban villanó szemmel vizsgálgatja Lunát. A lány odakuporodik elé, hogy ő is ugyanezt tegye.

– Hát te mi vagy?

– Mosómedve. De te mi vagy? – kérdezi Lousika Aszamóa. – Ezek szerint Luna úrnő?

Az állatok engedelmesen az intenzív osztály ajtajánál maradnak.

A karokat Luna veszi észre először. Félhomályban vannak, gyógyászati robotok karcsú, csupa ízület karjai, hosszú ujjaik Lucasinho karjaiba, torkába mélyednek. Érzékelőkkel teli karok széttárva a feje körül, mintha áldást osztanának. Luna bácsikájának karja: egészen sötét az orvosi műszerek fényében, aztán a keze, ahogy finoman megérinti Lucasinho mellkasát, és a lélegzésével egy ütemre emelkedik és süllyed.

– Vigyétek ki innen. – Lucas föl se néz, úgy mondja.

– Lucas… – kezdi Lousika.

A férfi Luna felé fordul.

– Neked adta az utolsó lélegzetét – mondja. – Érted adta.

Az ádáz maszk mögött könnyek tolulnak Luna szemébe. Ne itt, ne előtte. Neki soha.

– Nem beszélhetsz így a lányommal! – csattan föl Lousika, aztán Luna érzi a vállán Elis madrinha kezét, ahogy megfordítja és a folyosóra tereli. Kiáltozásra zárul rá az ajtó – pont úgy, mint ahogy egykor a Boa Vista csak általa ismert szervizfolyosóin bujkálva hallgatta. Amikor a mãeja és a pãeja veszekedtek, amikor azt hitték, csak a gépek hallják őket.

– Minden rendben, coraçao – szólal meg Elis. Magához öleli, a haját simogatja.

– Nincs minden rendben – sziszegi Luna a madrinhája hasának. Torkában, állkapcsán feszül az összes izom, arca ég a megaláztatástól. Fülét megtölti a magas hangú dalolás, ami a nem sírás hangja. A mosómedve odakacsázik, hogy megvizsgálja. Luna felé fordítja holdarcát, és rávicsorít, mire az állat aggodalmasan hátraszökken.

– Nem törlöm le – közli az álarcos állattal. – Addig nem, amíg nincs minden rendben. Mostantól ez az arcom.

Lekuporodik, és kezét nyújtja a gyanakvó mosómedve felé. Az állat oldalvást billenti fejét. A lány csettint, ujjával hívogatja, cicceg, mert Elis azt mondta egyszer, ilyen a menyétek hangja. A jószág oldalazva közelebb megy, ott toporog, ahol még épp nem éri el.

– Gyere már – mondja neki, és tesz előre egy fél lépést. A mosómedve visszahökken, aztán megszimatolja Luna ujjait.

– Bocsánat, amiért megijesztettelek.

Egyik maszk néz a másikra.

***

Rózsaszín fény árasztja el a helyiséget – ahogy Lucas felpillant, gépeket lát, amint épp holdport söpörnek le a zárófedélről.

Lousika Aszamóa két martinit hoz a feltűnésmentesen elhelyezett bárból. A lakosztály alig néhány lépésre van a sebészettől, mégis egy egész világ választja el a csöndes, szisszenő gépektől és gondos, szerető kecsességüktől. Lousika Aszamóa levedlette ugyan az Arany Zsámoly vértezetét, a hatalma mégis illatként lengi körül. Lucas finom mozdulattal veszi el a poharat.

– Kérj bocsánatot – mondja a nő.

– Nem lett volna szabad így beszélnem Lunával.

– Három kilométeren át vitte magával Boa Vistáig.

– Sajnálom.

– Neki.

– Megmondom.

Lucas megkóstolja a martinit. A jó martininak olyannak kell lennie, amilyen a Hold felszíne: hideg, száraz, kérlelhetetlen, veszélyes. Egyszerű, fanyar és szépséges.

– Gyógyítsátok meg – mondja.

– Nem tudjuk.

– Segítsetek neki.

– Lucas, végzetes károsodás történt. A vegetatív idegrendszerét és a nagymotoros képességeit helyrehoztuk, de újra meg kell tanulnia járni, beszélni, enni. Minden odalett, ami csak volt. Újra gyermek… egy csecsemő. Ahhoz, hogy Lucasinho Corta legyen, újra kell tanulnia mindent. És nem tudjuk, azt hogyan kell.

Lucasnak remeg a keze. Leteszi a poharat: alig kortyolt bele.

– Ti vagytok az AKA. Feltöritek és engedelmességre szorítjátok a DNS-t. A Hold szívéből teremtetek életet.

– Olyasmire van szüksége, ami több, mint amit mi, vagy bárki más adhat. A Holdnak ezen az oldalán.

– Az egyetemnek talán van valamije?

Adriana Corta azt tanította gyermekeinek, a hatalom három lábon áll a legbiztosabban. A Holdi Fejlesztési Vállalat és az öt Sárkány jelentette a holdi rendszer két oszlopát – azonban volt egy harmadik is: ez volt a legrégebbi, a legkevésbé feltűnő, kis híján el is feledték: a Túloldali Egyetem. Mialatt Robert Mackenzie robotjai ritkafémek nyomában szitálták át és olvasztották meg a Viharok óceánját alkotó regolitot, a Hold másik oldalán a Caltechtől Sanghajig egyetemek időszakos társulásának holdi gépei szőttek a Daedalus-kráter fölött keresztben dipólusosan beágyazott műanyag szálakat. Mialatt a Dajjang igazgatói Kínából elmenekülve csatlakoztak a déli-sarki medencéből jeget és üstökösök fosszilis szenét kitermelő robotjaikhoz, a Hold túloldalán a Caltech és az MIT alagutakat és lakhelyeket ásott az állandó, a földi államok és eszmék zavaró hatásától mentes kutatótelepekhez. Mialatt a VTO mágnesvasúti sínjei saroktól sarokig átkarolták az égitestet, és körbeérték a Túloldalt, az új egyetem mélyűri küldetésekkel kapcsolatos építési és indítási szerződést kötött a Voroncovokkal, miközben pert hozott össze és indított a sérülések miatt, amelyeket a Daedalus csillagvizsgáló intézet nagyérzékenységű megfigyelései szenvedtek el a VTO vasúti tevékenységéből eredően. Létrejött a Clavius-bíróság és vele az egyetem új jogi kara.

Két Accrából érkezett munkás megalapította az AKA-t, és fényből, életből és vízből álló birodalmat épített – a hold túloldalán biztonságos kórokozóvizsgáló laborokat ástak zsilipről zsilipre, zárról zárra mélyen a Poincaré alá. Adriana Corta figyelte, ahogy a képernyőn eltűnik mögötte Brazília – a Hold túloldalán holdpányvák küldtek kapszulákat a Mare Orientale alatt működő lerakatokba, ahol a Föld megkínzott bioszférájától távol, biztonságban tárolták a bolygó genetikai kincseit.

Hivatalosan soha nem nevezték el. A Túloldali Egyetem viszont olyan becenév, ami a legjobb apelidóknak megfelelően pontos. Az alagutak és a villamosvonalak, a hiperhurkok és a lanovkák elfoglalták az égitest túloldalának ötven százalékát. Az egyik fajta értékelés szerint ez a két világ legnagyobb városa, egy másik szerint minden külvárosok öreganyja. Szemináriumai, tanulócsoportjai és mikrokollégiumai behálózzák az egész Holdat, azonban a szíve, az otthona a Földre vakon néz kifelé, a világegyetemre. A vagyonát és függetlenségét ádázul óvó egyetem a világ első számú természettudományos és technológiai kutatóközpontja. Ez a harmadik hatalom, a rejtett penge – a sasok és a Sárkányok régen megtanulták már, hogy ne packázzanak vele.

– Előrelépések vannak a fehérjecsipek 3D-s nyomtatásában – mondja Lousika. – Mesterséges neuronok, programozható nanoanyagok.

– Kijavíthatják a sérülést?

– Lehet, de ahhoz hozzá kell férniük az emlékeihez.

– Viszont ha a sérülés olyan, amilyennek mondod…

– Külső memóriából helyreállíthatják. Ilyen lehet a famulusa, a hálózati jelenléte… és az emberek. A barátai, a családja.

Lucas Corta kipillant az ablak nyitott résén a jeboai csőfarm buja rózsaszínjére. A bőrén vastag réteget alkot a párás forróság. Ilyen volt a Föld: sűrű és nyirkos, a hőségtől és a nehézkedéstől kellett ellopni minden egyes lélegzetvételt. Szájában érzi a termékenység ízét, a levelek és az élet döfését. João de Deus és Boa Vista a Mare Fecunditatis, a Termékenység tengere alatt fekszik. Mennyivel megfelelőbb lenne a hely Twének! A Termékenység, a Nyugalom, a Derültség tengere. A Nektár, a Párák, az Esők tengere. A hazugságok, a szelenológiai és érzelmi hazugságok tengerei. A Hidegség tengere, a Veszélyek tengere, a Viharok óceánja: az igazság tengerei.

Lucas Corta egészen tisztán és világosan látja a veszélyt. Vajon megismeri-e majd a fiút, aki a Túloldalról visszatér? Mit tud majd róla Lucasinho?

– Magammal akartam vinni Meridiánba – mondja.

– Azt nem lehet.

– Értük van. Érted? Minden, amit csak tettem, értük tettem. Mindannyiunkat vissza akarom kapni.

– Értem, Lucas.

– Tényleg? Vigyél el hozzá, újra látnom kell.

– Persze.

***

A harmadik kásás kanálnyi adag után Luna Corta úgy dönt, a matchás-kardamomos-epres jégkása egyáltalán nem olyan jó, amilyennek gondolatban tűnt.

– Matcha, kardamom és eper – mondja a Kafe Kvae tulaja, és igyekszik nem bámulni Luna Luna úrnős arcát.

– Matcha, kardamom és eper.

A matcha, a kardamom és az eper egyáltalán nem illik össze, de nem hajlandó hagyni, hogy ezt a tulaj is észrevegye, ezért tehát szorgosan kanalaz lefelé, az alja irányába. A két centiméteres vonalhoz érve veszi észre, hogy nem maradt a Kafe Kvaeban más, csak a tulaj és Elis madrinha.

Még két kanál és már a tulaj sincs ott.

Rovarok lepik el a kávézót, füstként keringenek az alacsony plafon alatt, majd zümmögő labdává állnak össze a vízadagoló fölött. Ezt követően repül be a papagáj, és letelepszik a pult peremére, majd a fürgemancsú mosómedve jön és utánuk az édesanyja a vállán utazó ananszi pókjával.

– Jó volt? – pillant Lousika Aszamóa a pohárra és az alján található olvadt zaccra, amit soha nem érhet el a kanál.

– Kipróbálod? – Luna a rózsaszínű folyadék kúpjába meríti a kanál hegyét. Lousika megkóstolja az olvadt jeget.

– Epret érzek, kardamomot… Ez matcha?

– Ízlik?

– Őszintén?

– Őszintén.

– Egyesével talán működne…

– De együtt nem jó.

Lousika Aszamóa szeme megvillan, és Elis madrinha fölkel és kimegy.

– Megérinthetem a pókodat? – kérdezi Luna. – Olyan szélhámos, mint Ananszi?

– Nem szélhámos, de vannak különleges képességei. Luna, Lucasinho sokkal súlyosabban megsérült, mint azt gondoltuk.

– De életben marad?

– Igen. Azonban elveszített mindent. Nem tud járni, nem tud táplálkozni, sem beszélni. Anjinho, ha meglátna, azt sem tudná, ki vagy. Itt nem tudunk segíteni rajta. El kell hagynia Twét.

– Hová megy?

– A Túloldalra.

Luna hallott már a Hold másik oldaláról, ahol soha nem kel föl a Föld és az égen nincs semmi más, csak csillagok, de épp olyan messze van az ő oldalának kőtengereitől, hegyláncaitól és krátermezőitől, amennyire a holdsütemény alja a tetejétől. Tisztában van azzal, hogy a világ kerek, és hogy a VTO vasútvonalai mind a két irányban körbehaladnak, érzésre mégsem ilyen: laposnak, korongnak tűnik, és ha valaki át akar menni a túloldalra, az mintha varázslatos utazásra indulna a Holdon keresztül, és sok millió métert, vagy talán csupán millimétereket kellene megtennie. Ugyanannak a dolognak két, egymással ellentétes oldala, mégis nagyobb a távolság köztük, mint a Hold és a kéklő Föld között.