Gárdonyi Géza

Szent jánosbogárkák

Kisebb színművek

ISBN 978-615-6798-04-6

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

AZ UJ LÁMPÁS.

MŰVÉSZ-BIMBÓ.

SEKSZPÍR KÖLTÖZÉSE

KOSZORÚ-KÖTÉS

BETLEHEMES-JÁTÉK.

ELŐJÁTÉK AZ EGRI SZÍNHÁZ MEGNYITÁSÁRA

A PARADICSOM.

SZÍNÉSZEK ÉRKEZÉSE.

ARGYRUS KIRÁLYFI.

ZENDÜLÉS A POKOLBAN.

AZ ERDŐ ÉLETE.

AZ UJ LÁMPÁS.

JÁTÉK 2 KÉPBEN.

SZEMÉLYEK:

A férj: SÁRVÁRI JÁNOS.
A felesége: ERZSI.
A szakácsasszony: ZSÓFI.
A szakácsasszony férje: BALÁZS.
Kisdada: VILMA

ELSŐ KÉP.

Közrendü uriszoba. Ebédlőféle, de divány is van benne, és íróasztal, és ruhaszekrény. Ágy azonban még sincs. A butorok ujak. A divány mellett kocsi-bölcső.

I.

VILMA, ZSÓFI, ERZSI.

VILMA (a diványon ül és szoptat.)

ERZSI (evőeszközös kosárkából folytatja a teritést.)

ZSÓFI (az ajtóban áll. Melles fehér kötény van rajta. A kezében főzőkanál. Dirigálja Erzsit): A kést jobbfelől rakd, a villát balfelől. Micsoda paraszt! A sót ide tedd az úrnak! A tálcára egy kis poharat az úrnak a bor mellé. A naccságának egy nagyobbat a vizeskancsó mellé. Még egy-egy kiskanalat... a závlófho.

VILMA: A virágot Zsófi...

ZSÓFI: Ahun a virág az íróasztalon. Ide tedd mindig a tálca mellé. (Visszanéz.) Balázs mán itt gyün. No, vén medve!

II.

ELŐBBIEK, BALÁZS.

BALÁZS (Hivatalszolga. A hóna alatt iratcsomó. Álmos, közömbös arc. Rendetlen bajusz. Lomha test. Félvállról:) Csókolom a kezét. Jön az úr is. Csak megállt egy szóra a háziurral. (Leteszi az iratcsomót az iróasztalra.)

VILMA: A lámpást nem felejtette el, Balázs?

ZSÓFI: Biztos, hogy elfeledte!

BALÁZS: Nem. Aszonta a bádogos, hogy délután megcinezi és hazaküldi. De aszongya, hogy nem soká tart. Jobb, ha ujat veszünk. (El.)

ZSÓFI: Ugye mondtam! De ki is világít ma már petróleonnyal? Pirituszt vehetnénk...

VILMA (mosolyogva): Én nem merem említeni az úrnak. Sok volt ebben a hónapban...

ZSÓFI: Szóljak én neki? Én meg merem mondani.

VILMA: Próbálja, Zsófi. (Befekteti a gyermeket a kocsiba.)

ERZSI (áttolja a kocsit a szomszéd szobába.)

III.

VILMA, ZSÓFI, később SÁRVÁRY.

ZSÓFI: Ami kell, kell. Egy fajintos lámpás régóta kellene ide az ebédlőbe. Piritusz-lámpás. Tizennégy korona az egész mindenség. És hogy világít! Látta naccsága Füzessyéknél? Még varrnak is mellette. Itt az úr! Befőzök. (Sietve el.)

SÁRVÁRY (kalaposan lép a szobába. Boszus): A fekete ördög!... A legfeketébb ördög mártson szurokba minden háziurat! (Átadja a botját, kalapját a feleségének.)

VILMA (ijedten): Már megint...?

SÁRVÁRY: Megint.

VILMA (aggódva): Mennyivel?

SÁRVÁRY: Húsz koronával.

VILMA: No, az nem sok. Azt...

SÁRVÁRY: Nem sok?! Nektek semmi sem sok! Tik azt gondoljátok, hogy a pénz úgy terem, mint a fű! (Dühösen sétál.) "Nem sok." Nekik nem sok. Nektek nem sok!

VILMA (csillapítóan): No-no, nem úgy értettem. A mult fertályban negyven koronával emelt. Meg se csókolsz?

SÁRVÁRY: Negyven korona meg húsz korona az hatvan korona. (Röviden megcsókolja az asszonynak a homlokát.) Az nektek nem pénz. Lacinak nincs baja? (Leveti a redingotot, miközben azon ajtóhoz lép, amelyen a gyermeket bevitték, s bepillant.)

VILMA: Nincs. Épp most aludt el. (Kinyitja a szekrényt és házikabátot vesz ki.)

IV.

ELŐBBIEK, BALÁZS, később ZSÓFI.

BALÁZS (másik kabátban, amely lehet inaskabát is. Bort és szódát tesz az asztalra. Később is inasként szolgál.)

SÁRVÁRY: Kell is nekem kabát ilyen melegben!

VILMA: Csak nem maradsz ingujjban... Hátha valaki jön.

SÁRVÁRY: Bánom is én! Még a cipőmet is levetem. Add ide a papucsomat. (Leejt valamit: zsebkendőt vagy akármit.)

VILMA (átadja a papucsot s fölveszi az elejtett tárgyat is.)

SÁRVÁRY: Megint késik az ebéd?

ZSÓFI (az ajtóban átadja a levesestálat Balázsnak): Már itt van! (Balázsnak.) Mozogjon hát, pupák!

SÁRVÁRY: Mindig elkéstek, mindig. Ha rátok biznák a gyorsvonatokat... (Asztalhoz ül. Ő vesz először a levesből, s később is minden ételből.)

VILMA: De hiszen nem késtünk ma se.

SÁRVÁRY: Mondtam, hogy mikor én belépek, a leves itt álljon az asztalon. Gombaleves! Már megint gombaleves! Tegnap is gombaleves ma is gombaleves!

VILMA: Tegnap sóskaleves volt, Janim.

SÁRVÁRY: Az ember megbolondul ettől a sok gombától. Ezerféle a leves a világon, de tik csak: gombaleves, sóskaleves, sóskaleves, gombaleves.

VILMA: De édes Janim, most van a szezonja a gombának is, a sóskának is. Ne légy oly türelmetlen, édes Janim.

SÁRVÁRY (gúnyosan ismétli): "Édes Janim", csak "Janim, Janim" és gombaleves, sóskaleves. Mikor vendéglőbe jártam, akkor is volt szezonja sóskának, gombának, mégis mindennap más levest ettem.

VILMA: S egyik rosszabb volt, mint a másik, - magad mondtad, édes Janim.

BALÁZS (más ételt tesz az asztalra. A két levesestányért a levesestálra teszi és kiviszi.)

SÁRVÁRY (lecsapja a kanalat): No, itt a sóska!

VILMA: De édes angyalom... No nem főzünk többé. Hiszen tegnap még jóizüen megetted. De ideges vagy ma, Janikám! Már megint az osztálytanácsos...

SÁRVÁRY (eszik): Van nékem boszuságom az osztálytanácsos nélkül is. Mi van még?

VILMA: Rántott csirke.

SÁRVÁRY: Persze saláta nélkül.

VILMA: De éppen salátával.

SÁRVÁRY: De a salátán nem lesz olaj.

VILMA: Fürdik benne. Ma egy nagy üveggel vettem, hogy ne panaszkodj.

BALÁZS (beszolgálja a csirkét s el.)

SÁRVÁRY: Nagy üveggel?! Elment az eszed! Hónap végén járunk és te nagy üveggel veszel olajat. (Eszik.) Csak nem vetted hitelbe? Megmondtam, hogy adósság ne legyen a háznál!

VILMA: Nincs adósság. De ez a hónap csak harmincnapos.

SÁRVÁRY: Harminc egy-napos.

VILMA: Harminc napos.

SÁRVÁRY: Harminc egy-napos.

VILMA (szeliden): Node; harminc napos. Itt a kalendárium. (Leteszi az ura tányéra mellé.)

BALÁZS (tésztát szállít be.)

SÁRVÁRY: Nekem annyi a kiadásom! Tik meg úgy szórjátok a pénzt, mint a polyvát! Én elém ne merjetek állani elsejéig, hogy pénz kell, különben kutya veszett teremtette, megharagszom.

VILMA: Nyugodj meg: nem zaklatunk.

SÁRVÁRY: Tik sohse tudjátok beosztani. Nézd: (Elővesz egy marok pénzt.) Az én zsebpénzemből még tizenhat korona van meg. De kijelentem, hogy ebből egy fillért sem adok. Ha rosszul költötök, lássátok a végét.

V.

ELŐBBIEK, ZSÓFI.

ZSÓFI (kávét hoz tálcán. Az ajtóban átadja Balázsnak): Naccságos úr...

VILMA: Hallgasson Zsófi.

ZSÓFI: De nem hallgatok én.

SÁRVÁRY (megretten): Valami baj van! Lacika? (Felugrik s a gyermekszoba felé mozdul.)

ZSÓFI: Dehogy! Szó ami szó, de uj lámpást veszünk! A naccsága nem merte...

SÁRVÁRY (az aszalra csap): Mennydörgős ménküt!

VILMA (int Zsófinak, hogy hallgasson.)

ZSÓFI: Füzessyéknél a szomszédba pirituszszal világosítanak. Olcsóbb is, szebb is. Fájin egy találmány!

SÁRVÁRY: Menjen a fenébe, Zsófi! A fenébe! A fészkes fenébe.

ZSÓFI: Hát akkor világítunk gyertyával. (El.)

BALÁZS (csibukot töm s aztán el.)

SÁRVÁRY: Világítunk gyertyával. Kijelentem, hogy semmiféle új lámpást nem láttok csak azért se! Majd rövidre szabom én a költséget. Hol a kiadási napló? (Csibukra gyujt és a kávéját kevergeti.)

VILMA: Itt van, Janikám. Minden fillért megtalálsz benne.

SÁRVÁRY (a levegőbe csap): Mért nem üzitek ki a legyeket! Még a kávémba száll. Micsoda rendetlenség!

VILMA (asztalkendővel hajtja a legyet): Nyár van, angyalom, hát nem csoda... Ha neked rossz a kedved, borzasztó vagy!

SÁRVÁRY (zordul): Még rossz kedvem se legyen, mikor a legyek ki akarják rágni a szememet. Rendes háztartásban nincsenek legyek.

VILMA: No, de kérlek, csillapodjál...

VI.

SÁRVÁRY.

SÁRVÁRY (kényelembe hanyatlik. Hümmögve, dünnyögve nézi a naplót. De már nem olyan ideges a forgatásban. Unalommal mormol): Kávé... borjuhus, cérna, zöldség, petroleum, ablakos. (Ásit, csaknem az arcába a feleségének.) Cukor, cipősarok, kávé, zöldség, hús, pertli, vaj, petroleum, csirke, szappan, zöldség, hús, levélbélyeg. (A naptárt veszi a kezébe.) Harmincegy nap!

VILMA: Meglásd, hogy harminc.

SÁRVÁRY: No csakugyan harminc. Egy, kettő, három nap van hátra. (Elhallgat és megáll a tekintete a naptár alján. Álmosan:) Tudod-e, Vilma, mi nap van ma?

VILMA: Huszonhetedike.

SÁRVÁRY: Emlékszel?

VILMA (mosolyogva): Hogyne.

SÁRVÁRY (sóhajt): Istenem, micsoda nap! Micsoda bolond kedves nap! Milyen bolond szemmel néztem akkor az életet! Elmúlt! Elmúlt! Soha többé nem tér vissza!

VILMA: Miért ne térhetne vissza?

SÁRVÁRY: Mert nem térhet vissza! Az elmult napot az Isten se emelheti vissza a mulandóságból.

VILMA: Visszaemelheti biz azt.

SÁRVÁRY: Már hogy emelhetné vissza. (Ábrándozva.) Oh Istenem micsoda nap volt az! De szép leány voltál! És én hogy néztem reád! hogy néztem reád!... (Legyint.) Emlék. Elmúlt szép zenéje a szív tavaszának.

VILMA: Ezt szépen mondtad. Te benned egy költő veszett el, Jani. Dehát mért ne lehessen a szív zenéjét újra megszólaltatni?

SÁRVÁRY: Mert a szív nem gramofon.

VILMA: Én nemlátok abban semmi lehetetlenséget, hogy azt a pásztorórát meg ne ismételhessük. A pepita ruhád még megvan. A kalapod is. Az én leánykori ruhám is megvan, az a rózsaszinü...

SÁRVÁRY: Micsoda bolondokat beszélsz! Csak nem gondolod, hogy légyottot adsz nekem a Zugligetben?

VILMA: Miért ne, ha az neked annyira kedves volt.

SÁRVÁRY: Kedves volt, kedves volt. De te már nem az vagy, aki voltál.

VILMA: Nem az vagyok? Ha akarod, éppen az leszek. Éppen ugy tudok viselkedni, mint akkor. Én emlékszem minden szóra, amit beszéltünk.

SÁRVÁRY: Én is, én is! De bolondság ilyesmire, gondolni. Csak nem öltözöl fel ujra lánynak? (Legyint.) Bolond gondolat.

VILMA: Én az tudnék lenni, aki voltam, de te nem tudnál az lenni! Te átvedlettél lélekben is. El is feledted, milyen voltál akkor, Jani. Kedves voltál, nagyon kedves voltál. Nem tudnál többé olyan lenni, mint aznap.

SÁRVÁRY: Én minden mozdulatomra emlékezem. (Végigmegy a szobán.) Te Vilma! Igazán próbáljuk meg azt az édes bolondságot! Milyen különös lenne egy álmot visszaidézni. Gondolatnak is gyönyörü! Gyere, ezért megcsókollak! (Megcsókolja.) Te, ha visszaadod nekem azt a délutánt. (Maga elé mereng, miközben a kezét összekulcsolja. Ábrándosan): Azt a gyönyörü délutánt...

VILMA: De te nem birod végigcsinálni.

SÁRVÁRY: De birom.

VILMA: Kizökkensz a kerékvágásból. A kedves fiatal legényember helyett, a hónapvégi férj leszel. És akkor, ahhelyett, hogy jól mulatnánk, szidod a legyeket, hogy kirágják a szemedet.

SÁRVÁRY: Én meg attól tartok, hogy te nem tudod végigcsinálni! Hiába, annak a szűzies finomságnak vége.

VILMA: Nincs vége. Ha akarom, nincs vége. Engem épp olyannak látsz, mint amilyen voltam. De te elrontod ezt a szép gondolatot. Meglásd, elrontod.

SÁRVÁRY: Hát fogadjunk! (Leül.)

VILMA (nem-bánom-hangon): Fogadjunk. Mibe fogadjunk? Hát tudod mibe fogadjunk? Az uj lámpásba. Ha nem tudod végigcsinálni, ha visszaesel a férji hangba, akkor holnap megveszed az uj lámpást.

SÁRVÁRY (kedvetlenül): De unalmas vagy azzal az uj lámpással. (Kinyujtja a két lábát nyujtózkodásképpen.) Törüld meg a papucsomat. Poros.

VILMA (megtörli, lehajolva vagy térdelve): No ugye, hogy nem mersz vállalkozni! Pedig ha nem éppen úgy történik minden, szóról-szóra, akkor nem kapod vissza azt a délutánt, azt a boldog délutánt...

SÁRVÁRY (elmerengve): Azt a boldog délutánt... Jó! Hát elő azt a legénykori ruhát. De hó! Zsófinak is ki kell jönnie.

VILMA (a ruhaszekrény ajtaját nyitja): Persze, hogy kijön. Balázs is kijön vele. (Kiszól.) Zsófi! De hol a pálcád, az a szép?

SÁRVÁRY: Majd előkeresem. Te csak add ide a többit. (Be a másik szobába.) Ha az még egyszer visszatérne, az a boldog délután...

VII.

VILMA, ZSÓFI, később BALÁZS.

ZSÓFI: Tessék naccsága.

VILMA: Jöjjön csak, Zsófi. Emlékszik-e, mikor a Zugligetben voltunk; azon a nevezetes napon.

ZSÓFI: Hogyne, naccsága.

VILMA: Maga is lány volt, én is lány voltam.

ZSÓFI (mosolyogva sóhajt): Hej bizony... (Nyersre változó hangon kiszól az ajtón.) Gyüjjön mán, szedje le az asztalt. Jaj, micsoda medve! (Panaszlón.) Ma is húsz fillért kilopott a cekkeremből. Őneki muszáj sört innia minden délelőtt, mint az úrnak!

BALÁZS (a két pofája fel van duzzadva. Eszik, mint a kérődző tehén. Lomhán és közömbös arccal szedi össze az asztalt).

VILMA: Megvan-e még Balázsnak a bakaruhája?

ZSÓFI: Hogyne volna meg. Iszen be kell még egy párszor rukkolnia fegyvergyakorlatra.

BALÁZS (elhül): Csak nem akarod tán eladni?

VILMA: Magának is megvan még az a virágos selyemkendője?

ZSÓFI: Amit a derekamon viseltem?

VILMA: Az.

ZSÓFI: Meg. Hogyne. Behozzam? (Balázshoz.) No, mit tátsa a száját! Szedje az asztalt!

BALÁZS (meghökken, fogja az edényeket. Kiviszi).

VILMA: Hát nézze, Zsófi. Azt beszéltük meg az urammal, hogy kimegyünk a Zugligetbe, mint akkor. Ő előre kimegyen, mink meg magával utána. Ő is az akkori ruhájában, mink is a lánykori ruhánkban.

ZSÓFI: Minek a' naccsága?

VILMA: Hát nem érzi, hogy milyen szép lesz?

ZSÓFI: Hogy megint lánynak őtözzünk!

VILMA: Épp ugy, mint akkor.

ZSÓFI (a fejét rázza): Ee múlt am mán, naccsága.

VILMA: Hisz épp azért kell visszahozni, mert elmult. Maga felveszi a lányruháját, Balázs a bakaruháját. Aztán éppen úgy viselkedünk, mint akkor. Hát nem gyönyörü gondolat. Csak képzelje el, hogy fogunk ujra állni a gesztenyefa alatt, és maga is azt gondolja, hogy leány, és hogy a szive Balázsról való álmokkal van tele. És egyszer csak jön Balázs a katonaruhában. És maga éppen ugy viselkedik mint akkor, és Balázs is. Hát nem boldog órája volt az magának?

ZSÓFI (elérzékenyülve): Hát bizony... (Maga elé mereng.)

BALÁZS (belép, hogy az asztalt tovább szedje).

ZSÓFI (parancsoló hangon): Balázs! Fölveszi a katonaruháját!

BALÁZS: Fölveszem. Minek?

VILMA: Végig tudja-e csinálni?... Ámbátor maguknak nem muszáj, ha nem akarják. (A továbbiakban már szedegeti a szekrényből a ruhákat. A haját is átformálhatja.)

VIII.

ELŐBBIEK, SÁRVÁRY.

SÁRVÁRY (sétapálcát törölget zsebkendővel): Balázs! Emlékszik-e, mikor először találkoztunk.

BALÁZS: Hogyne, nagyságos uram.

SÁRVÁRY: Hát megint megcsináljuk. Tud úgy viselkedni? éppen úgy?

BALÁZS (egykedvüen): Hogyne, ha parancsolják.

SÁRVÁRY: Csak képzelje magát vissza abba az órába.

BALÁZS: Lehet. (Válaszai után mindig kérdőn néz Zsófira.)

SÁRVÁRY: Emlékszik mindenre?

BALÁZS: Emlékszek.

ZSÓFI: Kap tűlem egy koronát, vagy egy felet, elég magának fél is. Megihatja - medve!

BALÁZS (megörvendve): Igazán? (A továbbiakban eleven.)

SÁRVÁRY: Tőlem is Balázs, ha jól csinálja.

BALÁZS: Megcsinálom én, csak attul tartok, hogy... (Aggódva pislog Zsófira.)

ZSÓFI: Úgy kell cselekednie, éppen mindent, ahogyan vót.

BALÁZS: Szórul szóra?

VILMA: Még a mozgása is olyan legyen.

SÁRVÁRY: Engem se ismerjen. Ne köszönjön, ne szóljon. Nézzen rám vadul. Különben nem kap koronát.

BALÁZS: Megcsinálom én épp úgy, ha kell.

SÁRVÁRY: De a verklis...

BALÁZS: Ott lesz a most is, nagyságos uram. Majd szólok neki, hogy micsoda nótát forgasson.

SÁRVÁRY: No ez pompás!

VILMA (Zsófihoz): Lacikát majd a kocsiba tesszük, aztán Erzsike kihozza.

BALÁZS: Ott lesz a közelünkben, majd én szemmel tartom.

BALÁZS (a feleségéhez félénken): De nekem egy virgónia is kell a szájamba.

ZSÓFI: Virgónia, mennydörgős ménkű a maga szájába! No nézd...

SÁRVÁRY: Itt a pénz. Csak vegyen, Balázs.

BALÁZS (Zsófihoz): Egy üveg bort is adtál akkor.

SÁRVÁRY: Egy üveg bort is a pincéből. Csak minden úgy legyen, mint ma egy éve.

BALÁZS (csujjant örömében).

VILMA (az urához): Jaj, de a szakálad...

SÁRVÁRY (lelkesülten): Levetetem. (Indul kifelé.) Ezért a napért levetetem. Útközben levetetem.

(Kárpit.)

MÁSODIK KÉP.

A Zugliget egy erdő-része. A távolból kintorna játéka hallatszik. (Valami olyan andalgó nóta, aminő két éve divatozott.) A színpad egy percig üres. A kintorna folyton szól. Olykor távoli madárhangok is: rigó különösen.

I.

BALÁZS egyedül.

BALÁZS (jobbról bakaruhában. A bajusza egyenesre viaszkoltan. A szájában virgónia. Katonásan, kifeszített mellel sétál. Nézi a fákat): Lúgeszkönye-fa, ötödik a szélső agáckafátul. (Számlálja a fákat.) Egy, kettő... Ez a. Mán itt vóna az ideje, hogy itt vóna... (A verkli polkát játszik. Balázs a derekát táncosan rángatja. A tenyerét a füle mellett néhányszor megforgatja a taktus szerint. Aztán balra figyel, s unatkozó arccal sétál a fa mellett.)

II.

BALÁZS, SÁRVÁRY.

SÁRVÁRY (a két éve divatozott gavallérruhában. [A két évet mindig a játék idejétől számítsuk.] A szakála le van borotválva, csak a füle mellett maradt valami. Egyik kezében nagy csokor vadvirág, a másikban pálca. Ránéz Balázsra. Nézi a zsebóráját. Számlálja a fákat): Egy, kettő, három... hat, hét. (A zsebéből papirkát vesz elő. Olvassa.) A szélső akácfától hetedik vadgesztenyefa. Ez az. (Haragosan néz Balázsra. Balázs is mordul néz vissza. Mind a ketten némán sétálnak hol egymás után, hol egyik jobbra, másik balra. Balázs nyugodt silbak-lépésekkel jár föl és alá. Sárváry idegesebben. Ha a középen összetalálkoznak, ott fordítanak hátat egymásnak stb. A játék azzal végződik, hogy Balázs megáll a jobb szélen és néz. Sárváry is megáll a szin közepén. Néz jobbra s gyorsan a fája mögé huzódik.)

(A kintorna elhallgat.)

III.

ELŐBBIEK, VILMA, ZSÓFI jobbról.

BALÁZS (szalutál).

VILMA: Jónapot, vitéz úr. (Pajkosan:) Maga talán itt lakik ebben az erdőben?

BALÁZS: Nem, csókolom a kezit kisasszonyka, csak véletlenül járok erre, mikor maguk is.

ZSÓFI (a szemét szemérmesen lesütve kezet nyujt Balázsnak).

VILMA: No jó, hát csak beszélgessenek, míg én virágot szedek. Hiszen tudom én, hogy...

BALÁZS (hálásan): Oh, naccságos kisasszony, arany a szíve!

VILMA: Amott üljenek le Zsófi, arra a padra (a távolba mutat), hogy megtaláljam, mikor letelt az időnk. (Andalgó lépésekkel, be a fák közé.)

ZSÓFI: Jó, jó, aranyos kisasszony. (A zsebébe nyul és libacombot vesz elő papirosba burkoltan. Balázsnak nyujtja ügyetlenül, félig elfordultan, szemérmesen.)

BALÁZS: Tyhű!... Te engem mindig ilyen váratlan ajándékkal lepsz meg. No ezér megcsókollak rúzsám!

ZSÓFI (szabadkozik): Maradhasson!

BALÁZS (orcán csókolja nagy cuppanással): Pogácsát hoztál-e?

ZSÓFI (mosolyogva bólint, miközben a kezefejét szemérmesen a megcsókolt helyre illeszti. De Balázsra egy pillanatra se néz).

BALÁZS: Tán még bort is?

ZSÓFI (elővon a zsebéből egy palackot).

(Mind a ketten el jobbra.)

IV.

SÁRVÁRY és VILMA.

VILMA (néhány szál virággal visszatér a jobb előtérbe. Egy percre Zsófi után figyel, aztán megfordul).

SÁRVÁRY (akkorra előjött a fa mögül. Gigerlisen köszön).

VILMA (kedves mosolygással nyujt kezet. Csendre inti s ismét Zsófi után néz).

SÁRVÁRY (ajkához akarja vonni a Vilma kezét).

VILMA (elvonja): Nono nem szabad!

SÁRVÁRY: Hogy lehet egy angyal ennyire jégszivű! (Átnyujtja a szedett virágokat.)

VILMA (komolyan): Ami nem szabad, nem szabad. Ha maga ezt csak egy pillanatra is elfeledi, akkor... nem lát engem többé a hetedik gesztenyefa! (Leejt egy füszálat.)

SÁRVÁRY (gyorsan lehajol).

VILMA: Hagyja, iszen csak egy fűszál.

SÁRVÁRY: De a maga keze érintette, nem szabad elvesznie.

VILMA: Ön igen udvarias, Sárváry. (Ismét elejt egy virágszálat. Sárváry fölveszi.) Köszönöm. Üljünk le talán. Rendezzük össze ezt a virágot. (Leül.) De mennyit szedett! mennyit fáradt, szegény jó Sárváry!

SÁRVÁRY (szintén leül. Könyörgőn): Miért mondja nekem Sárváry? Boldog volnék, ha csak Janinak szólítana, mint a pajtásaim.

VILMA: Oh hogyisne!

SÁRVÁRY: Hát legalább Jánosnak. Ily hosszu ismeretség után...

VILMA: Csak négy hónap.

SÁRVÁRY: Nekem olyan, mintha már négy esztendeje ismerném, mintha régi bizalmas barátom volna. Vagy nem szabad magát barátomnak éreznem?

VILMA: De: szabad.

SÁRVÁRY: Hát akkor szólítson a nevemen. A barátaim Janinak szólítanak.

VILMA: Azt mégse lehet.

SÁRVÁRY: De Jánosnak lehet. János komoly szó.

VILMA (a virágokkal babrálva, mintha a nyelvét gyakorolná): János, János, János, János... (Rápillant.) Akkor inkább mégis Janinak szólítom.

SÁRVÁRY (a kezét a Vilma kezére teszi): Köszönöm. Mondja hát: Jani.

VILMA: Hát... adjon valami erősebb füvet, hogy összeköthessem.

SÁRVÁRY: Ki adjon?

VILMA: Maga... J... j... j..., nem, nem bírom úgy szólítani. Olyan szokatlan. Ne erőltessen.

SÁRVÁRY: Csak egyszer mondja legalább, csak egyszer.