„Az ember önkéntelenül is
a kisebb erőkifejtés irányába mozdul el.

Sokszor még akkor is markolja a megszokottat,

amikor már maga is tudja,

hogy tovább kell lépni, mert ez már nem az.

Ami eddig építő volt, most már rombol.

Akarva-akaratlanul is akadályoz, hátráltat, visszafog. Sokszor érezzük, hogy eljött a változás ideje,
de nincs erőnk elindulni.

Várunk, tűrünk, kitartunk, és reméljük,

hogy majd csak történik valami.”

(Tisch Ferenc

Gyertyaláng - Híd a cunami felett)

1. fejezet: Döntés

Vidáman húzom magamra a vékony, bringás ruhákat. Kora nyári, hűvös hajnal fogad az udvaron, alig várom, hogy könnyedén átszeljem az üres várost. Sietve tolom ki imádott biciklimet a tárolóból, felcsatolom a táskát, és már gurulok is. Üresek az utcák, néhány koránkelő álmosan pislog rám a buszmegállókból, én pedig suhanok, repülök, szárnyalok a reggeli csendben. A felkelő Nap sugarai már bekúsznak néhány épület között az utcákra, boldog félmosoly ragyog a szám sarkán, ahogy arcomat meg-megsütik a fénynyalábok.

Másfél éve már, hogy egy belvárosi irodában dolgozom. A lakásunkhoz közeli munkahelyemet cseréltem fel akkor, habár a bejárás azóta is vegyes érzelmekkel tölt el. Reggelente boldogsággal, délutánonként pedig kínnal, nyűggel, idegeskedéssel és sírással tekerem a biciklit.

"Ennek pont fordítva kellene lennie" − gondolkodom magamban. Legalábbis az átlagember érzésvilága a reggeli rosszkedv, és a hazamenetelkor jelentkező öröm szokott lenni. Én azonban már régóta tudom, hogy mitől e visszás gondolkodás.

Gyorsan tekerem a bringát, végig suhanok a hosszú, máskor turistákkal teli sétálóutcán, és közben magamon gondolkodom.

Talán két-három éve már, hogy megfogalmazódott bennem: el kellene menni. El kellene költözni. Egy kis faluban születtem, és 15 éve költöztem fel Budapestre. Vonzott a nyüzsgés, a fények, a tömeg, a szórakozási lehetőségek, az új barátságok. Megszerettem a várost, pörögtem vele együtt, csupa móka és kacagás volt az élet.

− "Lehet, hogy megöregedtél Timi?" − morfondírozom. Nem, ez nem életszerű érzés 39 évesen. Talán ennyi volt, kivettem mindent a városból, amit adhatott, szórakoztam nagyokat, pezsegtem sokat, és most már itt az idő nyugalmasabb vizekre evezni.

Felneveltem a nagyfiamat, Alexet. Leginkább egyedül. Nemrég múlt 18 éves, és büszkén gondolok rá mindig, mert nagyon jó munkát végeztem: talpraesett, józan gondolkodású ifjú lett, aki még a jég hátán is megélne. Suliba jár, de mellette már dolgozgat néha, hogy megvehessen magának olyan cuccokat, amelyeket már nem tőlem vár el.

A férjem Tomi igazi városi fiú, itt ismerkedtünk meg Budapesten. Néhány gyerekkori nyaraláson kívül, ő nem igazán érezte még, hogy milyen is a vidéki élet. Beszélgetünk róla néha, mesélek a gyerekkoromról, a földekről, ahol gyümölcsöt termesztettünk családi vállalkozásban. A hatalmas konyhakertről, a sok háztáji állatról és arról, hogy akkoriban az étel, ami az asztalra került, a kertünkben termett meg. Beszélgetünk sokat arról, hogy az igazi élet ott van, a jövő ott van, és nem a rohanó városban. Nem a hipermarketek polcain virító bőséges választékban van az egészségünk és a nyugalmunk.

A mi jövőnk egy gyönyörű, csendes helyen van, ahol csiripelnek a madarak, ahol boldogan kapirgálnak a tyúkok, és ahol a kertből hozzuk be az ebédre valót. Nem kell embertömegeken átvergődve munkába járni, zajban, füstben összeszorított fogakkal "harcba" indulni minden reggel. Nem kell hétvégeket tölteni bevásárlással, kerülgetni a többi ideges, listát nézegető embert. Nem kell órákat tekerni a biciklit, hogy végre kiérjünk a városból és a természet lágy ölén guruljunk, szálljunk a széllel, élvezzük a csendet és az arcunkat simogató napsütést.

Bezzeg a kislánya, Lina. Ő tökéletesen érezné magát vidéken. Lina 10 éves pici lány. Az anyukájával és a nevelőapukájával lakik, de szerencsére nagyon sok időt tölt nálunk is. Most nyílik a csípája, a kistinédzser kor egyre jobban kiütközik rajta. Nagyon szereti az állatokat, legjobban azokat, amelyek a háztájiban élnek. Amikor a szüleinknél vagyunk a kis szülőfalumban, Linát alig lehet elszakítani a baromfiudvartól. Esőben is gumicsizmában tapicskol a sárban, és szalad a pipik után. Kicsi kora óta vérbeli vidéki csajszi, aki véletlenségből a városba született. Linával nagyon jó csapatot fogunk alkotni valahol, egy távoli kis tanyán.

Úgy érzem egyre jobban vágyik Tomi is erre az életre, de akárcsak én, Ő is fél a változástól. Főleg ettől a hatalmas változástól. Mi lesz, ha nem sikerül? Mi lesz, ha belebukunk? Mi lesz, ha elherdáljuk minden pénzünket? Mi lesz, ha nem fogjuk élvezni? Mi lesz, ha nehézségekkel találkozunk? Vajon meg fogjuk oldani őket?

Lezárom imádott bringámat az irodaház aljában, és elmosolyodom. Megoldjuk. Hiszek benne.

Végig simítom a kissé már ütött-kopott bicikli vázát, és elmélázom mennyi helyre elvitt már a drótszamár. Nap nem múlik el, hogy ne üljek a nyergébe, hétvége nem telhet el biciklizés nélkül, nyaralás nem lehet semmi más, csak csomagos kerékpártúra. Elvitt a tengerhez már többször is, mindenféle tengerhez. Elvitt az Alpokba, végigvitt a Duna mentén, és mennyi-mennyi kalandot éltünk meg együtt. Vajon lenne lehetőségem kalandozni vele a jövőben, egy tanyasi életforma mellett?

A kolléganőm mosolyogva fogad:

− Elhoztam a mai anyagot a postázóból. Úgy gondolom, hogy nem fogunk elfáradni.

Hát igen. Nagyszerű munkahelyem van. Csodálatos kollégák, sok nevetés, közös séták ebédidőben és csajos esti bulik. Tényleg nem fáradunk el a munkában. A legtöbb napunk kényelmesen zajlik, rengeteg szabad időnk marad beszélgetni, vagy a saját ügyeinket intézni.

− Te jó ég, ma is unatkozni fogunk! − mondom, habár magamban ujjongok.

Nem beszéltem a munkahelyemen a terveimről. Leginkább azért, mert oly távoliak még, oly kiforratlanok, és a megvalósulási esélyük oly csekély.

Ma is nagyon sok dolgom van. Táblázatok tömkelege zsong az agyamban és a számítógépemen. Kerítés, istálló, ágyások építése, komposzt wc, mélymulcsos gazdálkodás, milyen állatokat tartsunk, mire van szükségünk, miből tudnánk értékesíteni a felesleget?

Ingatlan hirdetéseket bújok, számolgatom hogyan jönnénk ki a legjobban anyagilag. Költségvetések, számítások, szögek és deszkák kavarognak a gondolataim között. Lelkes vagyok, imádok tervezgetni. Véremben van, azt hiszem nekem ez a legfontosabb része mindennek. A tervek.

Így vagyok a sok csomagos, hosszútávú bringatúrákkal is. Imádom tervezgetni. Elcibáltam az én drága férjemet mindenféle tájakra. Sokszor azt sem tudta merre járunk, és néha azt sem, hogy melyik országban.

A túrák előtt mindennek alaposan utánajártam. Hónapokig bújtam a térképeket, nézegettem a Google Street View-t, vadkempingező helyek és gyönyörű útvonalak után kutattam. Végül amikor ott voltunk, legtöbbször azzal szembesültem, hogy a valóság állandóan megviccel, és néha a gondos terveinket dobhatjuk a kukába. Vajon most is így fogok járni? Nem. Most a teljes életünket felforgatjuk, most alaposabbnak kell lennem.

− Te ma tovább maradsz Timi? A holnapi melót is megcsinálod? − kolléganőm nevetése szakít ki a permakultúrás növénypárosításról szóló táblázatok tanulmányozásából.

− Ohh, meg én! A holnaputánit is! − vigyorgunk készülődés közben, mindketten tudjuk, hogy a legjobb munkahelyen vagyunk, amiről csak álmodhattunk.

Kapkodom magamra a bringás ruháimat, és nem túl lelkesen indulok neki a turistáktól zsúfolt belvárosnak. A kerékpárutakon gyalogosok tömkelege, haladni nem lehet. Néhány méterenként leszállok és türelmesen várok. Aztán elfogy a türelmem és ingerülten kezdek helyet kérni, amikor pedig már érzem, hogy pillanatokon belül szakad a cérna, be is szólogatok, hogy miért nem használják a járdát, vagy amit akarnak, csak tűnjenek már el a bicikliútról! Dühös pillantásokat és válaszokat kapok, ami tovább növeli ingerültségemet. Sóhajtok. Mindennap ugyanaz a műsor.

Végre átjutok a turistákon, és csendesebb városrészben tekerek. Kétszer két sávos autóút mellett halad a bringasáv, jobb oldalamon parkoló autók, balomon pedig suhan a városi forgalom. Egyszercsak egy taxis vág elém a sávomban és padlóféket nyom. Alig tudok megállni, majdnem átbukom a csomagtartóján. Nyelek egyet, de már a sírás fojtogat. Tomi megkért, hogy ne szólogassak be embereknek, mert félt, hogy valaki a végén még megver. Próbálom megfogadni amit mond, de nehéz. Nagyon nehéz. Érzem, minden porcikámban.

Érzem, hogy élhetetlen és életveszélyes a város. Érzem, hogy nem akarok itt lenni, nem akarok itt élni. Érzem, hogy mennem kell innen, mert megőrülök!

Otthon melegség vár és béke. Betoppanok a kedves kis lakásba, minden csupa szín és vidámság. Ott a családom, a békességem, a boldogságom.

Talán pont ezért, kinek másnak mondaná el az ember lánya a sérelmeit? Mesélek Tominak, dől belőlem a panasz. Az én drága férjem egy darabig türelmesen hallgatja, aztán kitör belőle:

− Ezeken a dolgokon egyszerűen nem tudsz változtatni. Nem tudod megváltoztatni az embereket, és nem tudod elérni, hogy kisebb legyen a tömeg a városban. Csak azon tudsz változtatni, hogy másképpen gondolkodj. Viseld el! Engedd el! Légy lazább!

− Nem tudok, nem tudok − hüppögök neki és érzem, hogy bár igaza van, képtelen vagyok elengedni ezt a tömegiszonyomat. Antiszociális lennék? Embergyűlölő lennék? Most már magamat is útálom, nemcsak a várost. − Tomi, ez nem mehet így tovább. Mennünk kell innen. Nekem mennem kell, mert beleőrülök!

− Ugyan hová mennénk? És ott mit csinálnánk? Miből élnénk meg?

Elmesélem neki az aznap összegyűjtött információkat, az újabb terveimet. Lassan megnyugszom és visz magával a lelkes tervezgetés. Tominak is tetszik minden mondatom, issza szavaimat. Vágyik rá ő is, tudom. De még bizonytalan. Még mindig bizonytalan.

− Meddig kell még beszélnem a fejeddel, mire beleegyezel? − sóhajtok.

Tomi hallgat. Kis ideig bámul maga elé, aztán nagy levegőt vesz:

− Rendben, menjünk. Akarom, bár rohadtul félek, de okés, menjünk.

− Most komolyan mondod? Nem hülyítesz? Ne lelkesíts fel hiába!

− Komolyan. Mikor indulunk?

Ez Tomi. Ő tervek nélkül indulna neki bárminek.

Beleegyezett! Már mosolygok. A rémület elmúlt, a jövő szép lett. Színes, izgalmas, nyugodt, és napsütéses.

Majszoljuk vasárnap délelőtt a fincsi reggelinket, közben azon tanakodunk Tomival, hogy hová menjünk egy rövid bringás kirándulásra, ezen a szép nyári napon. Keresztül-kasul bejártuk már a várost és a közeli szép helyeket, újdonság nem vár már a környéken. Csakis olyan célok közül választhatunk, ahol egyszer, kétszer, többször is jártunk már.

Végül úgy döntünk végigtekerünk a várost kettészelő Duna-parti bringaúton, és a tőlünk jó 20 km távolságra lévő, kedvenc falatozónkban lángosozunk és fagyizunk egy jó nagyot. Útközben meglátogatunk néhány szép helyet, így egy egész délutános biciklizést a magunkénak tudhatunk.

Csendes, családi házas külvárosban lakunk. Vidáman gurulunk az ismerős utcákon, ragyog ránk a napsütés, és az arcunkat hűsíti a menetszél. A folyóparton elég nagy tömeg fogad. Mindenkit kicsábított a szép idő, sétálgatnak, bicikliznek, rolleroznak, beszélgetnek az emberek.

Egyre nehezebb a haladás, a gyönyörű várost élvezni már képtelenség. A gyalogosok elfoglalják a biciklis sávokat is, a bringások pedig kerülgetik őket szemben a forgalommal. Néhány perc, és már csak arra tudok figyelni, hogy nehogy összeütközzek egy szembejövő kerékpárossal, vagy felkenődjek egy elém ugró gyalogos hátára. A kellemes érzések tova szállnak, gyomrom görcsbe szorul, érzem, hogy kapkodni kezdem a levegőt. A fenébe! Pánikroham lenne?

Az utóbbi időben gyakran érzem ezt a fura, fojtogató érzést. Többnyire valamilyen téveszmével párosul.

Pontosan emlékszem, hogy mikor, és hol történt meg először.

Karácsony előtt elmentem egy közeli bevásárlóközpontba ajándékot nézegetni Tominak. Nagy volt a tömeg, a levegő pedig kevés, és az is meleg, párás. Válogattam a fülhallgatók között, közben éreztem, hogy elviselhetetlen már a hőség. Az emberek nagyon közel voltak, lihegtek a nyakamban, mindenki igyekezett gyorsan túlesni az egész vásárlási mizérián. Hirtelen megmagyarázhatatlan gondolatok törtek be az agyamba. Bántani akarnak!

Pontosan emlékszem, hogy ez volt a téveszmém. Potenciális ellenség lett mindenki a tömegben, gyanakodva lestem az arcokat, hogy honnan érkezik majd a támadás. Ajándék nélkül futottam ki az áruházból, szinte szaladtam végig a bevásárlóközpont emeletein. Látásom beszűkült, egy vékony sávot láttam csak magam előtt, amelynek a végén a kijárat volt. Futás közben rettegtem a tömegben, mindenhonnan a veszélyt vártam, zakatolt a szívem, kapkodtam a levegőt mégsem jutott belőle a tüdőmbe semmi. Kinn a szabadban már kevesebb ember volt, tér lett és én is jobban lettem. Régen volt. Évekkel ezelőtt. Valahogy nagyon hasonlít ez a mostani érzés is ahhoz.

− Tomi, én nem érzem itt jól magam − kiálltok a férjem után, aki élvezettel kacsázik az emberek között. Neki nincs ilyen gondja mint nekem, megesküdnék rá, hogy még élvezi is ezt az egészet.

− Nézd, ott van valami rendezvény. Nézzük meg, addig pihensz egyet!

Lekanyarodunk a bicikli útról, és a járgányokat tolva nézelődünk a tömegben.

"Fura megoldásai vannak Tominak − gondolkodom − hogy behoz ide a tömegbe engem. Kutyaharapást szőrivel?"

Haladunk egyre beljebb és beljebb ebben az ember dzsungelben, és próbáljuk kitalálni, hogy miről is szól a rendezvény. Egyszercsak fülsiketítő hangzavar támad. Forma-1 autók érkeznek!

Lelkesen nézegetjük mi is a felvonulást, nem mindennap lát közelről ilyeneket az ember. Bömböl a lóerő, egymás után érkeznek a színes, lapos, fura autók. Csak jönnek és jönnek, mintha soha nem fogynának el. Az emberek egymást taposva próbálják minél közelebbről figyelni az eseményeket. Érzem, hogy kezd nőni a gombóc a torkomban.

− Kérlek Tomi menjünk innen!

− Oké, most mindenki az autók körül tolong, felülünk a bringára és simán kitekerünk innen. Csak kövess!

Tomi játszi könnyedséggel kerülgeti az embereket, a kitett asztalokat, leparkolt bicikliket, és egyre nagyobb sebességgel próbál kivezetni engem a tömegből. Észre sem veszi, hogy lemaradok. Nézem a hátát, próbálom felvenni a ritmusát, de távolodik, egyre távolodik és összecsap mögötte az ember tömeg. Érzem, hogy izzad a tenyerem, a gombóc a torkomban egyre nagyobb. Már alig jut levegő a tüdőmbe, nem bírom! Le kell szállnom a bringáról, és valahogy gyalog kikeveredni innen.

− Nincs baj, nincs baj, szépen kisétálsz, nem lesz baj! − kántálom folyamatosan magamban, de a tüdőm szorít, kezem-lábam remeg, és érzem, hogy lassan, de biztosan teljesen eluralkodik rajtam a pánik.

Tomi sehol, már nem is látom. Itt leszek rosszul egyedül!

Végre elfogy az össze-vissza rohangáló tömeg, és meglátom Tomit, aki egy árnyas fa alatt vár rám. Arcán boldog mosoly. Mondom, élvezte az egészet.

Én pedig nem. Én összeroppantam. Hogyan lehetünk ennyire különbözőek?

Elégedetten nézek végig az Excel táblázatomon. Azt hiszem számbavettem mindent. Eladjuk a városi lakásunkat, a gyönyörű de kicsike autónkat, kifizetjük a bedőlt svájci frankos hitelünket, veszünk egy használt, nagy, vidéki utakra és sok cucc pakolására alkalmas autót. Éppenhogy marad annyi pénzünk, hogy találjunk egy tanyát, felújítsuk, egy önellátó gazdaságot létrehozzunk, és legalább egy évig megéljünk. Huhhh, ez tényleg félelmetes.

Lássuk, mire lesz majd szükségünk.

Természetesen tyúkokra, mert kell tojás és csirkehús. Szükségünk lesz tejtermékekre, tehát kellenek kecskék is. Lehetne néhány liba vagy kacsa, esetleg mindkettő, mert finom, és a felesleget akár el is adhatjuk. Jó lenne néhány gyöngytyúk, mert hangosak és elzavarják a rágcsálókat és rókákat. Szükség lesz néhány cuki cicusra, mert ahol ennyi az állat, ott sok lesz a kártevő. Ó, és a kutya. Kell legalább két kutya!

Azt hiszem a permakultúrát egészen jól áttanulmányoztam. A mélymulcsos ágyások tetszenek a legjobban, persze a terület adja majd, hogyan kezdjünk neki. Lássuk csak, mit kellene termeszteni?

Alap zöldségeket mindenképpen. Burgonya, sárgarépa, fehérrépa, borsó, paradicsom, paprika, vörös, lila és fokhagyma. Tökféléket is ültetni kell, az állatok majd nagyon szeretik, uborkát, karalábét, zellert, mákot, egy kis napraforgót. Gyógynövényeket is szeretnék, kakukkfű, zsálya, bazsalikom, menta, citromfű, rozmaring, és persze petrezselyem.

Ó, és a salátafélék, sok-sok salátára van szükség, és természetesen újhagymára.

Lelkesen bújom a neten a cikkeket, kattog az agyam növekszik az Excel táblázat. Mekkora kertre lesz szükségünk mindehhez? Mekkora terület kellene majd az állatoknak? Mekkora istállóra lesz szükség, hogy mindannyian kényelmesen aludjanak benne?

Gyerekkorom óta van egy álmom. Egy családi gazdaság, ahol az állatok együtt laknak, mint a mesében. Szabadon járnak-kelnek hatalmas területen, együtt, békességben. Ezt szeretném megvalósítani.

A legegyszerűbb életet képzelem el magunknak. Fafűtéssel, sparhelten főzéssel, fatüzelésű bojlerrel, saját kúttal. Mindenképpen olyan tanyát kell keresnünk, ahol van kút.

A ház nem kell, hogy nagy legyen, de az udvar, a terület, az viszont nagyon nagy kell.

Gyümölcsfákat és bokrokat is szeretnék, saját gyümölcsöt fogunk enni. Lekvárok, szörpök, mind-mind mi fogjuk befőzni. Lehet, hogy el is tudunk majd adni belőlük?

Csillogó szemekkel verem a billentyűzetet. Micsoda remek tervek!

Nagy, körbekerített területre van szükségünk. És ha nem találunk ilyet? Nézzük, mennyibe kerülne kerítést építeni. Ohh, várjunk csak, erdőre is szükségünk lesz, saját fával fogunk fűteni, hiszen önellátóak leszünk! Jaj nekem, nézzük csak meg újra a költségvetést!

Tanácstalanul nézek fel a monitorról:

− Tomi, ameddig nem nézegetünk tanyákat, nem jutok ezzel tovább. El kell mennünk, és meg kell néznünk néhányat.

− Jó, jó, de választottál már? Tudjuk egyáltalán, hogy az ország melyik tájára mennénk szívesen?

− A világ legszebb helye az én szülőfalum.

− Ez nagy igazság − mosolyog Tomi az elfogultásomon − azonban túlságosan közel van a fővároshoz. Iszonyúan drágák ott a telkek és a házak.

− Ja, ez sajnos így van. És nem is egy tanyasi övezet. Nem is tudom, szerintem arrafelé egyetlenegy tanya sincsen.

− Tanyákat inkább síkságon fogunk találni. Timi, mi a hegyvidéket szeretjük!

Kétségbeesetten nézek rá. Egyetlen egy mondat jutott eszembe válaszul:

− Patak is kéne a telekre.

Mosolyogva tekerek a folyóparton. Barátnőmmel találkozom a szigeten. Természetesen bringás randi lesz. Keresztül-kasul bebarangoljuk a gyönyörű kirándulóhelyet, sétálgatunk, bringázunk, fagyizunk és nagyokat beszélgetünk.

Éduával sok-sok éve ismerkedtünk meg online, még az internet gyerekkorában. A kerékpártúrák imádata hozott össze bennünket egy világutazó házaspár blogja alatt. Édua rám írt egy chat üzenetet, és hetekig tartó online beszélgetés közben hirtelen öribarik lettünk.

Emlékszem az első találkozásunk is itt volt a szigeten. Az akkor még tinédzser Alex elképedve szólt rám, miközben készülődtem:

− Anya, Te ezt komolyan gondolod, hogy egyedül mész oda? És ha valójában egy nagydarab pasi, és megtámad?

Kirobbant belőlem a nevetés. Megfordultak a szerepek, vagy mi a szösz?

Most viszont már sokadszorra találkozom Éduával, és bizton állítom, hogy se nem nagydarab, se nem pasi. Pici, törékeny csajszi, aki szinte mindig mosolyogva csacsog.

Most is − mint mindig −, még oda sem érünk egymáshoz, még az üdvözlő puszik sem csattannak el, de ő már nevetve belekezd valami történetbe.

Alaposan bejárjuk a szigetet, van megbeszélni valónk bőven. Miénk az egész vasárnap délután, annyi tervet szövögetünk amennyit csak bírunk.

A fő témánk persze a nyári csomagos kerékpártúra. Ők most éppen Firenzét célozzák meg ketten a férjével, végig biciklivel és végig vadkempingezve. Iszom a szavait. Mi tavaly jártunk Olaszországban, és elég nagy területet bebicikliztünk. Néha vonatra szálltunk, hogy a rövidke három hét alatt minél nagyobb szeletet faljunk be az országból. Toscana-ban is jártunk, Firenzében is. Így hát sok a közös témánk.

− És Te Timi hogy állsz az idei nyaralással? Megvan már a végleges útvonal?

− Azt hiszem most már fixáltam magamban az egészet, nem szereték hozzányúlni többet a tervhez. Napi távok, magasságok, Szlovéniában vadkemping, Ausztriában rendes kempingeket néztem ki. Húzós három hét lesz, de alig várom!

− Akkor most mond el nekem, hogy pontosan merre fogtok menni. Úgyis mindig csak én beszélek. − Ez Édua szava járása, és mindig hatalmas vigyorral mondja.

− Szlovéniában áttekerünk a Jeruzalem-i borvidéken, és megcélozzuk a Dráva partját. Ott észak felé fogunk haladni, áttekerünk Mariboron és bevesszük magunkat a hegyek közé. A Dráva partján haladó kerékpárúton fogunk elmenni egészen Klagenfurtig, ott megkerüljük a Wörth-i tavat és az azt körülvevő kis tavakat is megnézzük. Onnan legurulunk Tarvisioba, és az egyik milleniumi vasútvonalra épült bringaúton megyünk vissza Szlovéniába. Követjük a bringautat, de lekanyarodunk róla és megnézzük a Bledi és a Bohinji tavakat, utána tekerünk tovább Ljubljanaba. A főváros után a Planinai dombságon keresztül leereszkedünk délre, a szlovén tengerpartra, és ott fogunk eltölteni néhány napot. Hazafelé az idő rövidsége miatt félig vonattal jövünk, de a Celje környéki gyönyörű dombvidéket azért bringával fogjuk megtekerni. Hát nagy vonalakban ezek a tervek.

− Azt a mindenit! Ez jó nagy és változatos túra lesz. Bírni fogjátok?

− Hát ez majd útközben kiderül − kuncogok.

A csomagos túráinkat mindig alaposan megtervezem. Legalábbis úgy indulunk neki, hogy biztos vagyok abban, hogy mindenre gondoltam. Sajnos azonban a valóság az, hogy az élet olyan nem várt furcsaságokat hoz, amire egyszerűen lehetetlen felkészülni.

Ilyen például a fizikai és szellemi készenlét. Az edzettség egy dolog. Ha nem bírod, megállsz és pihensz, ha végképp nem bírod akkor módosítod vagy rövidíted az útvonaladat.

A lelki próbatétel már egy más tészta. Azzal nehéz mit kezdeni. Minden mélyponton át kell löknöd magad, bízni kell abban, hogy a holnap mindig jobb lesz.

Aggódom, hogy a tanyára költözős terveimmel is ugyanígy fogunk járni. Hogyan készülhetnénk fel arra, hogy hirtelen totális csend vesz körül? Mit kezdjünk a sok állattal, akik majd mind tőlünk függenek? Hogyan birkózunk meg azzal, hogy többé nincsen utazás, nincsenek túrák, nincs világjárás? El tudjuk majd fogadni, hogy nincs havonta fizetés? Megállunk a saját lábunkon, és fenn tudjuk majd tartani magunkat munkáltató nélkül, aki most rendszeresen fizet?

Ezeken gondolkodom, miközben gurulok hazafelé a csendes vasárnap délutáni városon. Nem tudom a válaszokat. Most, hogy Éduával órákat beszélgettünk utazós, biciklizős terveinkről úgy érzem, hogy legjobban ez fog hiányozni. A szabadság, a túra, a felhőtlen és időtlen száguldás. A természetben élés, ahol csak Te vagy és a biciklid, amely cipeli az egész háztartásodat: a hálószobád, a konyhád, a fürdőszobád, mind ott van a csomagokban.

Csak tőled függ, hogy hol állsz meg. Rajtad áll hol eszel, hol alszol, hol fürdesz. Járod a világot, a táj folyamatosan változik körülötted, beszippantod az idegen világok illatát, és útközben szó szerint azt csinálsz, amit csak akarsz. Arra fordulsz amerre akarsz, ott állsz meg ahol a legjobban tetszik.

Így élem az életem már olyan régóta, és ezt most el kell engednem. Vajon menni fog ez nekem?

Egy forgalmas út szélére festett bicikli sávon haladok hazafelé. Mellettem két sorban autók, jobbomon magas járdaszegély, parkolást gátló oszlopokkal.

Mélyenszántó gondolataimból egyszercsak kizökkent a 318-as busz, amely miután elhalad mellettem, azonnal behúzza a kormányt jobbra. Pontosan elém.

A busz oldala vészesen közelít, alig marad közte és a járdaszegély között fél méter, amelyen egyensúlyoznom kell. Érzem, hogy pillanatokon belül beakad a pedálom a magas szegélybe, vagy a kormányom a parkolást gátló oszlopokba. Egyetlen másodpercen belül ver le a víz. Miközben húzom a féket, kattog az agyam, hogyan meneküljek ebből a helyzetből? Hajszál híján kerültem el a hatalmas esést, amely ha megtörténik, valószínűleg a busz hátsó kerekei alatt végzem.

Iszonyatos düh önt el. Remegő lábakkal tekerek a busz után, és a közeli megállóban éktelen haraggal vonom kérdőre a sofőrt.

− Nem kéne biciklizni és akkor nem kerülnél ilyen helyzetbe kisanyám!

− Miért csináljátok? Egyre több ilyen buszos kontra kerékpáros balesetről hallani. Nem féltek a következményektől?

− Még fogsz is hallani róla, elegünk van belőletek rohadt biciklisekből!

Belém fagy a szó. Ez az ember szándékosan veszélyeztette az életemet. Nem ismer és mégis dühbe gurult amikor meglátott. Szó sem volt arról, hogy ne vett volna észre, a bringások iránti haragjában direkt rám rántotta a buszkormányt. Látom a kárörvendő szemében a sötét igazságot, és elborzadok. Tényleg menni kell innen. Bármi is történik, bármilyen nehéz is lesz, el kell menni ebből a gyűlölködő embertömegből.

− Nézd mit találtam Timi. Tömegkályha. Építünk egy ilyet?

− Hááááát − vizslatom a képeket − ez elég robosztus jószág, és nem is túl szép.

− Viszont nagyon hasznos. Megnéztem pár videót róla. Kétszer éget, kétszer fűt. Egyszer elég a fa amit beleteszel, annak a füstje eljut egy másik égéstérbe, és ott a gázokat mégegyszer elégeti. A kéményen már alig megy ki káros anyag. És nézd, olyat is találtam, amelyben még sütő is van. Háromszoros haszon!

Mosolyogva hallgatom Tomit. Imádom amikor ilyen lelkes valami iránt. Végre Ő is tervezget, most nem érzem úgy, hogy csak én akarom az egészet.

Az utóbbi időben volt néhány vitánk.

Én egyre jobban érzem, hogy menni kell. Nagyon−nagyon gyorsan. Telnek a hónapok, a tervek nagy része megvan, nézegetjük az ingatlan hirdetéseket, de tulajdonképpen nem léptünk még a cél érdekében semmit.

Tomi ingadozik.

Múlt héten ki is robbant belőle, hogy Ő nem akar jönni, nem akarja feladni az életét, és nem akarja itt hagyni az ismerőseit, barátait. Kikerekedett a szemem:

− Akkor miért egyeztél bele? Miért hitegettél? Miért ez az egész tervezgetés, új jövőcél?

− Azt hittem, hogy majd lemondasz róla, majd lenyugszol és nem akarod majd Te sem a költözést. Komolyan itt hagynál mindent? Komolyan eladnád a lakást? A kocsit? A kocsit nem akarom eladni!!!

Tomi imádja a kis mini autónkat. Ez az első kocsija, amelyet teljesen újként vásároltunk, tehát Ő az első tulajdonosa. Úgy érzi hozzá tartozik, akárcsak egyik végtagja.

− Tomi, ezzel a kicsi autóval vidéken nem megyünk semmire. Egy vödör nem fér el benne, egy zsák búzát nem tudunk vele elhozni. Ráadásul gyönyörű, csitti−villi, sajnálnánk bekoszolni. Kell egy munkás autó. Egy nagy munkás autó.

− Mondtam, hogy én vödröket meg búzát akarok hurcolászni? Gondold át még egyszer az egészet! Ezt Te sem akarhatod igazán! Nézd meg milyen jól élünk most. Jó a munkahelyünk, van sok szabadidőnk, vannak barátaink, el tudunk menni bárhová ahová csak szeretnénk. Adjuk fel mindezt?

− Nap mint nap megküzdök a pánikrohamokkal és az életveszélyes helyzetekkel a városban − megállíthatatlanul elerednek a könnyeim − Nem akarom ezt tovább. Élhetetlen a város, nem ez az ember igazi közege, nem természetes az élettér. Egyszerűen kibírhatatlan a tömeg. Elég volt belőle!

Ezután olyat mondtam, amit szerintem magam sem gondoltam komolyan:

− Én akkor is megyek, ha Te nem jössz!

Az a beszélgetés akkor ezzel a mondattal fejeződött be. Tominak leesett azt hiszem, hogy nincs visszaút, én ezt teljesen komolyan gondolom.

A tervezgetésben, szervezkedésben nem nagyon vett részt, de meghallgatta és véleményezte az én gondolataimat. Ezért is örülök olyan nagyon ennek a tömegkályhának. Isten ments, hogy eltántorítsam az első ötletétől!

− Nézegettem Youtube videókat a tűzgyújtásról is. Tudtad, hogy nem alulról kell meggyújtani a tüzet, hanem felülre kell tenni a gyújtóst és a papírt?

− Nem mondod! − vigyorodom el − ilyet egyszer sem láttam gyerekkoromban vidéken.

És Tomi mutatja a videót, szakérti az ott hallottakat, magyarázza a tömegkályha építését. Boldogan hallgatom. Lehet, hogy társat találok a tervezgetésben, és életem nagy kalandja, végre életünk nagy kalandjává változik?

„Fel kell vennem a tömegkályhát a táblázatomba.” − sóhajtok magamban.

2. fejezet: Első tanya

Kész a vacsora, bolognai lasagne. Izgatottan várom Tomit haza a munkából. Több eladó tanyát is bejelöltem a hirdetésekben, és alig várom, hogy átbeszélhessük őket.

Egész télen tervezgettünk, ingatlan hirdetéseket bújtunk és beszélgettünk az előttünk álló, és igen érdekesnek ígérkező jövőről. Egy igazi érzelmi hullámvasút áll mögöttünk.

Vitáztunk sokat, mást és mást gondoltunk dolgokról. Azonban nem volt − és a jövőben sem lesz − más választásunk, minthogy veszekedések, kibékülések, kompromisszumok, lemondások, győzelmek és kudarcok árán, de egyetértsünk legalább a kulcsfontosságú lépésekben.

Húszadszor kukucskálok ki a konyha ablakon. Innen jól látszik, a házat az úttestől elválasztó töltés, és hamar meglátom a bringával érkező Tomit. Ilyenkor már tudom, hogy pár perc, és betoppan.

Végre! Jön! Gyorsan tálalok. Hallom a lépteit a lépcsőházban. Milyen gyorsan elpakolta a biciklit!

− Szia édesem! − ugrok a karjaiba − Fincsit főztem neked.

− Te akarsz valamit − mosolyog az én édes uram.

− Persze, hogy akarok − csicsergem − Vacsorázunk, dumcsizunk, lefürdünk és megnézzük azt a 23 eladó ingatlant amit találtam a neten.

− Mennyit? − nevet Tomi − Akkor ma éjfélig fenn leszünk.

Hosszasan válogatunk. Hatalmas, erdős terület, patak folyik rajta keresztül, de épület semmi. A másik szép kis tanya gazdasági épületekkel, de egy hatalmas puszta közepén, fák, bokrok alig. A harmadik egy ház hatalmas telekkel, de egy falu közepén. Vagy itt van még egy: gyönyörű falu széli házacska hatalmas telekkel, de olyan drága, hogy alig maradna pénzünk.

Ez nagyon nehéz. Sorban dobjuk el az eddig jónak tartott hirdetéseket, mert alaposabban megvizsgálva kiderül, hogy azok a tanyák nem alkalmasak a céljainknak. Végül megtartunk négyet, és úgy döntünk megnézzük őket személyesen. Szép utazás lesz. A fél országon át kell kelnünk.

− Timi, ha már úgyis arra járunk, útba ejthetnénk Hévízt és akkor már lehetne két napos az utazás.

Felcsillant a szemem. Igen, ezek mi vagyunk. Mindig összekötni a kellemest a hasznossal.

„Feeling my way trough the darkness, guided by a beating heart. I can’t tell where the journey will end but I know where to start.”

Bömböl a kocsiban a zene. Mennyire illik ez most ide! Mosolyogva fordítom arcom a tavaszi napsütésbe, és énekelem én is Avicii tavaly nyári nagy slágerét. Nem bírom ki, le kell húznom néha az ablakot, hogy érezzem a langyos szellőt az arcomon.

Bárcsak bringával jöhettünk volna! Azaz: bárcsak lenne néhány hetünk arra, hogy megnézzük a tanyákat, amelyeket kiválasztottunk, és még ússzunk is egy nagyot a csodás melegvizű tóban. Hévízt annyira imádjunk, hogy egy-két havonta el kell mennünk oda. Erre a késztetésre mindkettőnk lelkében egy külön kis rekesz van.

− Akkor melyik lesz az első megálló? − hiába mondom el Tominak az útitervet újra és újra, valahogy nem marad meg benne. Így van ez a bringatúrákon is. Azt hiszem ezért kérdezi meg néha elképedve: „Másik országban vagyunk? Mikor jöttünk át a határon?”

− Az első tanya kicsit messze van a lakott falutól. Azt mondta a pasi a telefonban, hogy kábé 5 km földút vár ránk, ami főleg homok.

− Timiiiii! Járható az a mi kocsinkkal? Megkérdezted?

− Hááát, elmondtam milyen autóval jövünk, és azt válaszolta nem lesz gond. Lakatlan a házikó, a faluban találkozunk vele, és majd követjük őt a tanyáig.

Már közel 200 km van a hátunk mögött. Délre tartunk. Az első tanya amit megnézünk az ország középtáján van, a második egészen lenn délen. Azt tervezzük, hogy ezután észak-nyugat felé fordulunk és megnézünk egy harmadik tanyát is, mielőtt nyugaton elérnénk a kedvenc fürdőhelyünk szomszédságában lévő vadászházat.

Vadászház. Ez érdekes lesz. Igaza volt Tominak, tanyákat valóban csak sík pusztaságon találtunk. Gondoltuk meg kell nézni egy dombosabb tájat is, mert lehetséges, hogy attól még, hogy nem tanyának hívják, még pontosan megfelelne a céljainknak.

Egyetértettünk, hogy kelet felé nem szeretnénk költözni. Az árakat pedig úgy lőttük be, hogy a legtöbbet kapjuk a pénzünkért, tehát ami olcsó, azt megéri-e felújjítanunk, ami pedig drágább azzal ne legyen sok dolgunk.

Úgy számoltam, hogy legalább 5 millió forintra lesz szükségünk ahhoz, hogy egy évig megéljünk, és csak minimális ráfordításunk legyen az kiválasztott tanyácskán. Három millió forint környékén találtam a legtöbb tanyát, amelyek egészen jó állapotban vannak.

Tökéletes. Igen ám, de a többi feltételünk már problémákat okozott. Legyen minimum két különálló szoba, legyen körbekerítve, legyenek gazdasági épületek, legyen kút, rendes fűtés, és a terület legalább fél hektár.

Messziről meglátjuk a sötét színű kombi autónak támaszkodó középkorú férfit. Kedves, ősz hajú, cserzett bőrű, barátságos tekintetű. Jó. Első benyomás tökéletes.

Szótlanul követjük a kocsiját, miközben egyre nő bennem a feszültség. A kicsi autónk csúszkál össze vissza a homokban, érzem, hogy Tomi legszívesebben megfordulna.

Igazából nem ez a legjobb tanya azok között, amiket választottunk a mai napra. Az ára is elég alacsony, másfél millió forint. Elég kevés az esélye annak, hogy beleszeretünk. A vidék sem olyan, ami közel állna a szívünkhöz. A terület és a ház adottságai is pont olyanok, mint az ára. De egy esélyt azért meg kellene adni neki, sőt, egy ilyen árkategóriát is meg kellene néznünk. Kántálom magamban a biztató szavakat, de érzem, hogy legszívesebben én is visszafordulnék.

Az előttünk haladó autó újabb kanyart vesz. Tanyákat alig látunk a környéken, hát szomszédból nincs sok, az biztos. Ritkás akácerdők, többnyire fiatal, alacsony fákkal, és néhány selyemkóró nő csak a homokban. Ki hitte volna, hogy ilyen sivatagos helyek is vannak az országban!

Végre egy pici, körbekerített telekhez érünk. A hirdetés szerint csupán 2500 nm az egész terület, de tartozik hozzá egy nagyobb erdő is. Kicsiny vályogház áll a közepén, látszik, hogy az egész telek elhanyagolt, régóta nem lakják. Az említett erdő, egy vágási céllal telepített nyárfa csoport. Szabályos, egyenes sorokban állnak a fiatal fák, semmi természetesség, semmi változatosság, se bokor, se virág.

Udvariasan hallgatjuk a házigazdánkat, megnézünk mindent, körbejárjuk alaposan, de érezzük, hogy ezt nem. Ez itt nem ránk vár. Nem is hitegetjük őt, őszintén megmondjuk, hogy nem kérjük.

Ekkor hirtelen egyetlen mondattal egyszerűen lefelezi az árat. Fennakad a szemünk. Egymásra nézünk, már szavak nélkül is értjük egymást.

− Nem, köszönjük szépen, de nem. Ez olyan ár, hogy még a hülyének is megérné, de mi nem éreznénk jól magunkat ezen a környéken.

Megykönnyebbült sóhaj szakad ki belőlem, ahogyan ismét aszfaltot ér az autó kereke.

− Eddig nem is mertem hozzád szólni, éreztem, hogy mennyire aggódsz a kocsi miatt.

− Tele ment minden kis járat ezzel a fos homokkal! − robbant ki Tomiból − Takaríthatom egy teljes napot, és még így sem biztos, hogy nem megy tönkre valami!

− A következő tanya aszfaltút mellett van. Nyugika, nem lesz semmi baj.

Tudom, hogy nem nyugtattam meg. Tominak ez az autó a legfontosabb tárgy az életében. Csendesen megjegyzem magamnak, hogy többé ilyen helyre nem hozom őt. Főleg azért, mert ha mást nem is, azt most megtanultam, hogy nem szeretnék ilyen vidéken élni.

Hamar eltelt az alig 100 km, mire eljutottunk a következő helyre. Ahogyan közeledtünk már éreztük, hogy itt sokkal kellemesebb érzések kavarognak bennünk. A táj szép zöld, gyönyörű falucskák, és helyes kis tanyák szegélyezték az utat.

Ez már a 3 milliós kategória. Nagy, körbekerített tanya, rengeteg melléképülettel, és tartozik hozzá egy egészen nagy erdő is. Ezt a helyet folyamatosan lakják, így az előzőnél sokkal jobbra számíthatunk.

Kedves, idős hölgy vár minket a kapuban. Miután férje halála után egyedül maradt, szeretne beköltözni a faluba, így a tanya, ahol a férjével egész életükben éltek és gazdálkodtak, eladósorba került.

Közvetlenül a bekerített telek mellett egy hatalmas szántóföldet is látunk. Az is a nénié, azonban azt még nem akarja eladni. Esetleg idővel.

Nagyon szép kis házikó van a tanyán, és tényleg nagyon-nagyon sok gazdasági épület. Sertéseket tartottak, több százat. De azóta már gyönyörűen kitakarítva, és fehérre meszelve az ólak. Néhány tyúkocska és kacsa rohangál a ház mellett, árnyas fák veszik körbe az épületeket és gyönyörű virágzó bokrok. Ez a hely nagyon tetszik.

− És itt mellettünk ez a saját erdőnk. A férjemmel ültettünk minden fát, össze sem tudnám már számolni hányféle fajta található rajta.

Most igaziból szájtátva álltunk. Az erdő hatalmas, és a fák is hatalmasak. Ez több évtizedes munka volt az öregeknek, és igazán büszkék lehettek magukra. Sok-sok madár csivitel mindenfelé, a fák alatt gyönyörű zöld fűben kapirgálnak a tyúkok.

− Kiengedem őket napközben, hagy élvezzék a nagy helyet. Letört ágakat itt nem látni, azzal fűtök. Nyáron is, a fatüzelésű bojlerben. Kijövök egy kiskosárral, és összeszedem a vékony ágacskákat a földről.

Tomival összemosolygunk. Mintha az álmainkról beszélne a néni. Ez tökéletes.

− Jöjjenek kedveskéim, főzök egy kávét, üljünk le kicsit.

Amíg kávézunk, a néniből csak úgy ömlenek a szavak.

− A férjemmel is mindig itt kávézgattunk, és beszélgettünk. Mi mindig csak beszélgettünk, sosem fogytunk ki a szóból − könnybe lábad a szeme. − Csináltuk a dolgunkat, a saját ritmusunkban, ahogyan kedvünk tartotta. Ha pedig kedvünk szottyant, leültünk ide kávézgatni és pihenni. Mi mindig itt éltünk, mindig együtt voltunk, éjjel és nappal. Nagyon hiányzik!

Miközben a nénit elvitték az emlékei, nekünk is ugyanaz a film forgott a fejünkben, csak a miénk a jövőben játszódott. Ketten éldegélünk egy ilyen gyönyörű tanyán, dolgozgatunk, pihengetünk, beszélgetünk. Vannak állataink, van szép házunk, van erdőnk. Mindenünk meglehet. Akár itt.

− Ez a szép, hófehér, picike házikó micsoda? − kérdezem a nénit kifelé menet − Olyan mintha egy makett lenne.

− Ez itt kedveském egy sajtfüstölő. Az én drága uram készítette nekem, mert nagyon szeretjük a sajtot.

Sajtfüstölő! Ez már túl sok. Itt minden klappol?

Miközben robogunk a következő kiszemelt tanyácska felé, egymás szavába vágva tárgyaljuk ki a sok gyönyörűséget amit láttunk. Gondolatban már a mi kényünkre-kedvünkre alakítgatjuk, tervezzük a szép fakorlátot muskátlikkal a bejárati kis hídra, építjük át az istállókat a saját állataink igényeihez, és nagyokat sétálunk a gyönyörűségesen zöld, hűs erdőnkben.

− Eléggé sáros a kapunál a bejárat, oda gyeprácsot tennék, hogy a fű megmaradjon − álmodozik Tomi.

− A házban eléggé kicsikék a szobák, de végülis kettőnknek elég lesz. Viszont valahol kertet kell csinálni. Valahol ahol sokat süt a nap, mert olyan sok a fa, hogy eléggé árnyékos az egész terület. Talán a bejárat környékén. Nem néz ki hülyén konyhakert a bejárat melletti kerítésnél, Tomi?

− Azt a cserépkályhát átépíteném, úgyis mondta a néni, hogy nem túl jó már. Igaz ajánlott ehhez szakembert is, de mégiscsak az a tömegkályha lenne jó, nem Timi?

Kérdések és tervek áramlanak a fejünkben, észre sem vesszük, hogy nem is válaszolunk a másiknak.

Úgy érzem pár perc alatt tettük meg a közel 100 km-t a következő tanyáig. Ugyan mit mutathat ez, az előző tökéletesség után?

Gyönyörű aszfalton suhan az autó. Az utat sűrű, magas erdők szegélyezik. Nagyon szép hely ez is.

− 800 métert kell mennü