Péntek Orsolya

Itt is istenek vannak

— csavargókönyv —
– részlet –

KALLIGRAM
2025

A kötet megírásának idején az író Erzsébetváros irodalmi ösztöndíjasa volt.

Copyright © Péntek Orsolya, 2025
ISBN 978 963 468 580 7

1. Az első út

Milánó fehér. A falak visszaszórják a júniusi napfényt. Káprázik a szemem. Fáradt vagyok.

Hónapok óta próbálok elképzelni éjjelente egy életet, ami az enyém. Amennyit eddig éltem, az röviden elmesélhető, és különösebben nem érdekes.

Kilencéves koromig boldog voltam a nagyszüleimnél, tizenöt évesen majdnem meghaltam egy betegségben, amelyről nem tudták megállapítani, micsoda, tizennyolc évesen elmenekültem otthonról, húszévesen férjhez mentem, majd huszonöt évesen elváltam egy alkoholistától, aki bántalmazott, aztán eltemettem a halott gyerekemet. Akkor úgy tűnt, túl vagyok az életen. Ami utána volt, arra hol emlékszem, hol nem, mindenesetre azok az évek sem különösebben fontosak.

Harminchat éves voltam, amikor december 21-én az erkélyajtóban állva felnéztem a matt fekete égre, amelyen lyukakként ragyogtak a csillagok, és azt kértem attól a férfitól, a ki tudja, hányadik férfitól, aki akkor már évek óta rendszeresen megütött, hogy másnap költözzön el. Sárga, biztató fénnyel világított a kislámpa a hátam mögött. Jobb híján annak a visszfényét figyeltem az ablaküvegen. Mint egy tükörben, a saját arcomat is, amely fáradt volt és közömbös. Tulajdonképpen azóta élek.

Volt, aki észre sem vette, például az apám. Ő addigra meghalt.

Amikor az utolsó folt a karomon sötétkékből előbb zölddé, aztán sárgává halványult, eszembe jutott a tíz évvel azelőtt, amikor egy hivatalban dolgoztam, amelynek főosztályvezetője szakmai útra parancsolt, terhesen akart megerőszakolni Szentendre határában, de kiszálltam a kocsiból, és ordítottam a sötétben, amitől megijedt, és másnap úgy csinált, mintha nem történt volna semmi sem. A gyerekemet egy hét múlva elvesztettem. Nem tudom, miért pont az jutott eszembe. Eszembe juthatott volna a többi is. Talán mert addig valahogy kibírtam, de amikor ott üvöltöttem a sötétben Szentendre és Békásmegyer közt egy bekötőúton, már tudtam, hogy az isten elhagyott.

Azelőtt akartam valami lenni. Festő, a leginkább. Vagy egyszerűen csak ember. Aztán már semmi sem. Mindig csak az aznapot kellett túlélni. Egyetlen napot. És egyetlen napra nem érdemes lenni semminek. Csak később, amikor visszagondoltam azokra az évekre, tűnt fel, hogy senki sem mondta, rám számíthatsz. Legalább ma. Vagy majd szerdán.

Senki nem kérdezte meg soha, hogy vagyok. És senki nem mondta, hogy menjek haza, amikor harminckilenc fokos lázzal dolgoztam még este tizenegykor is.

Aznap, amikor apám meghalt, hallgattam, ahogy üvölt velem egy ember a munkahelyemen, mert nem megfelelők a politikai nézeteim, apámra gondoltam, akinek soha nem voltak megfelelők a nézetei. Hónapok óta vártuk a halálát, naponta tűnt el a testéből valamennyi, mintha így, részleteiben akarna meghalni, előbb a törzse, aztán a lábai, végül a kezei és az arca, amit arcnak nevezni akkor már bajosan lehetett.

Előző éjjel egy taxis kilökött valahol Angyalföldön az autójából, nem magam miatt, egy férfival utaztam, aki az autóban lekurvázott és megütött. Három óra alvás után mentem dolgozni, ahol mondtam egy mondatot reggel, rosszkor, rossz helyen, valami olyat, hogy isten csak egyféle embert teremtett, egyetlenegyfélét, és adott neki tíz parancsolatot. Ebből következett, hogy nem megfelelők a politikai nézeteim, és nem vagyok a nemzet testének része, valami más vagyok, mint akik körülöttem ülnek és élnek, ők magyarok, én idegen vagyok, a többi idegennek pedig túlságosan magyar voltam talán.

Lassan száz éve idegenek vagyunk mi, monarchiaivadékok, és még az idegenek közt is idegenek vagyunk, gondoltam unottan, és amikor hajnalban anyám felhívott, hogy meghalt az apám, ültem száraz arccal a novemberi kora reggeli szürke fényben, puha és sima volt a délelőtt, és utána nem emlékszem semmire.

A következő négy év úgy telt el, hogy egyetlen délutánt, egyetlen mondatot vagy képet sem tudok belőle felidézni, négy év egy perc volt vagy négyezer év, teljesen mindegy, az első dolog, amire emlékszem, hogy állok az erkélyajtóban és nézem a lámpa visszaverődő fényét az ablaküveg tükrében, aztán azt mondom a férfinak, akárhányadiknak, az is mindegy, hogy költözzön el.

Ahogy egy boldogabb életben talán a hó esett volna, úgy zuhogtak összevissza az elmúlt évek szilánkjai az emlékezetemben, és az apámra gondoltam, mint akkoriban mindig. Nem hiszem, hogy őt meg akarták volna erőszakolni, azt sem, hogy ütötték volna – helyette is engem ütött az anyám –, de abban biztos vagyok, hogy amikor ötvenkilenc éves korára csak fej és kéz maradt belőle, mint az ikonok szentjeiből, és megállt végre a szíve, eszébe juthatott neki is, hogy jó lett volna embernek számítani, és valakinek, aki nem idegen.

Az ég csukva volt. A semmibe ugrottam, és nem tudtam, hogy innentől tizenöt hosszú éven át egyedül leszek. Nem tudtam, hogy amint nem kérdezte meg senki azelőtt, amíg halálra dolgoztattak, amíg ütöttek, amíg folyamatosan zaklattak, amíg gyászoltam, hogy hogy vagy, hogy bírod, nem fogja megkérdezni utána sem senki, és sokáig elhinni sem akartam, hogy ez lehetséges.

Azt tudtam, hogy milyen, ha vérzik egy seb, tudtam, milyen tíz-tizennégy órát dolgozni a megélhetésért úgy, hogy nem alszom napokig, hetekig, tudtam, milyen azt hazudni, hogy jól vagyok, amit elhisznek a családtagjaim és az ismerőseim, mert elhinni nagyon kényelmes. Ami utána jött, a süket, vak, tizenöt éves magányt nem tudtam. Ha tudtam volna, talán hagyom, hogy tovább üssenek. De a semmibe ugrottam, és a semmi lassan szilárdult mások nélküli életté.

Júniusig bírtam Pesten. Előbb kitakarítottam. Aztán órákon át gyalogoltam a városban, januárból előbb március, majd nyár lett, mentem a körúton vagy a Frankel Leó úton, máskor a Bosnyák téren eszméltem fel vagy a Sas-hegy aljában. Apám halott volt, de nagyanyám még élt, és számtalanszor visszafordultam a kertkapujából, hogy a kilencven évére, a háborúra, ötvenhatra meg a többire ne halmozzam rá még az azóta eltelt éveket is, elnéztem, ahogy világít az ablaka, aztán visszagyalogoltam a város másik felére, és felhívtam telefonon.

Június elején döntöttem úgy, hogy Velencébe megyek, abba a városba, amelyben később annyiszor ültem pár napot, mielőtt Itáliából a Monarchiába értem. Mindig kellett az a kevés idő a semleges területen, a városban, amely a legjobban mutatja fel a világ káprázat-természetét, masszívan áll évszázadok óta a vízen. Lebeg.

Jobb híján Milánóig vettem repülőjegyet, úgy volt a legolcsóbb.

Milánó előtt sötétkéken, élesen rajzolódnak ki a hegyek, jól látszik az összes csúcs a levegőből. Nem ismerem még, mégis látom a rönkházakat, és hallom a hegyi emberek csöndjét. Szeretnék egyszer ott lenni egy egész telet és még tavaszt is, látni akarom, amikor megindul a hó, látni akarom a farkasokat messziről, és hallani a menedékházban a szelet. Jó volna polentát és rizst enni napokig, levessel.

Felülről látom a nyolc hegyet, és látom azt a másik életet, de nem ismerem oda az utat. A városokat ismerem Pannóniától Histria provinciáig, és valamelyest Itáliát és Hispániát.

A rómaiak sehol nem építkeztek a hegyre, legfeljebb a dombokra.

Évszázadok óta városlakó vagyok, életemben nem voltam fent egy hegyen sem, és az Alföldön is csak átutaztam. A hegyek a normannokéi és a lombardokéi, a vizigótokéi, a régi időkben meg Hannibálé, ante portas, ki gondolta, ki merte volna gondolni, hogy van olyan őrült, aki átkel a hegyen, elefántokkal, sereggel, odabólint a Hiperboreusok földje felé, majd megáll Róma előtt, és ez a tétovázás menti meg a nyugati civilizációt – vagy változtatja meg.

Szúr a szemem a fáradságtól. Tudom, jobb, ha nem ülök le; menni kell. Gyalogolok a fehér és sárga épületek alatt. Ragyog rám a nap, végül nem bírom tovább, amikor meglátok egy parkot.

A Giardini Indro Montanellinek akkor még a nevét sem tudom, és nem is sejtem, hogy tizenöt év alatt hányszor fogok még itt ülni: csípős novemberben, míg egy olasz úrral a ritka nevekről beszélgetek; ragyogó áprilisban, sőt, még esőben is, februárban; ülök majd itt boldogtalanul és boldogan, minden előtt és minden után.

A madarakra figyelek fel. Huszonöt éve nem hallgattam a madarakat. Kertben nőttem fel; az embernyelvvel együtt tanultam meg a nyelvüket, tudtam, hogyan jelzik az időt a rigók, hogyan a macskát a szarkák, hogyan a hideget a varjak, tudtam, mit jelentenek a hosszú és a rövid füttyök, láttam, hogy bújnak, ha jön a vihar, pedig a viharnak akkor még nyoma sincs. Ennyi év után először az ő hangjukra vagyok képes figyelni azon a feketeségen kívül, amely évek óta beburkol, és amelyben olykor még eszembe jut a régi kertünk és váratlanul felvillannak horvát félmondatok, olasz igék és német névelők, átcikáznak a feketeségen, aztán kihunynak, mint a hullócsillagok.

Uccelli divini. Dante hívta így az angyalokat: isteni madarak. Egy rigó előttem ugrál, egy másik, sárga madár, amit nem ismerek, fel-felcikkan a fák levelei közt.

Tíz év óta először álmos leszek.

Nem aludhatok itt, nemsokára indul a vonatom Velencébe. Alig pár óra. Hányszor érkeztem már a Santa Luciára másokkal. Egyedül évek óta először jövök. Tizennyolc évesen már megjártam a várost egymagam. Az még egy másik élet volt. Valakié, akihez már semmi közöm. Valakié, akihez utoljára volt valami közöm. Kétszer annyi idős vagyok. A saját gyerekem lehetne az, aki utoljára azonos volt önmagával, legalább nagyjából.

Nem tudok számot adni az eltűnt időről. Azt hiszem, azoknak kellene számot adniuk róla, akik körülvettek.

Talán négy-öt évvel később, amikor már vagy harminchatodszor térek vissza a városba, eszembe jut, hogy azért jöttem, hogy megtaláljam az utolsó olyan embert, akivel azonos vagyok. Mondhatnám, hogy a festőt – de az, aki utoljára voltam, mielőtt az elmúlt tizennyolc év megtörtént volna, több és kevesebb is, mint a festő.

Egy ember, aki meghalt.

Aki életben maradt, azt nem ismerem, és nem is igazán érdekel. A világ érdekel inkább, hiába fürösztöd önmagadban, csak másban moshatod meg, mondom magyarul, amikor bevetem magam a városba, amely a semmi vizén lebeg.

Sorra járom a Lista di Spagna régi szállodáit, amelyekben az elmúlt években különféle férfiakkal laktam. Sehol nincs szoba, egyetlen lyuk sem. Az egyik recepciós felajánlja, hogy aludjak itt, a pultjával szemben a díványon, kacsint hozzá. Idősebb ember, mint amilyen az apám lenne, ha élne. Fáradt vagyok hozzá, hogy ordítsak, hogy az arcába üvöltsem, hogy ez elől jöttem ide, épp ez elől – tíz év múlva jut eszembe, hogy talán semmi rosszat nem akart. Talán látta az arcomon az elmúlt időt, és van egy lánya.

A legutolsó szálloda a púposé. Ismerem régebbről, sokszor elmentem előtte. Az Al Gobbo drágább helynek tűnik, mint a többi, korrekt kis hotel. Ahogy benyitok, kis híján keresztülesem egy összecsukott piros babakocsin és egy német juhászkutyán. Mielőtt megszólalnék, tudom, hogy itt van hely. A recepciós egyáltalán nem hasonlít recepciósra. Olyan, mint a mágus a Tarot nagy arkánumának első lapjáról. Talán a fáradtság miatt látom fekete köpenynek az ingét. Okos, acélos szeme van, és rugalmas arca. Öreg lélek. Ösztönösen, azonnal bízom benne. Felkísér a padlásszobába.

Szent Iván napja van. A sűrű, fekete köd repedésein keresztül szivárognak hozzám az olasz mondatok és az öröm. Az utóbbira nem ismerek rá; nem tudom, mi az, fulladni kezdek, bele kell kapaszkodnom a hídkorlátba. Nem akarok senkitől sem segítséget kérni. Tudom, hogy nincs miért. Pánikbeteg vagyok. Apám is az volt. Nagyanyám is. Nem fogok beszedni semmit. Én vagyok erősebb. Akkor is, ha rosszul vagyok.

A híd alatt kopott, piros motorcsónak húz el. Egy férfi kiabál róla, nem értem a zajtól, mit mond. Intek neki, erre túlzó mozdulattal, akár a ripacsok a színpadon, a szívére teszi a kezét, mutatom neki, hogy az enyém eltört.

Ahogy átlépem az olasz határt, gondolkodás nélkül és azonnal újra tudok beszélni a kezeimmel. Hiába tudok meglehetősen magyarul. Ott nem tudok elmondani semmit. Itt néma lehetnék, mégis értenének. Pedig innen több mint száz éve eljöttünk. És ott több mint száz éve élünk. Az, hogy beszélek a kezemmel, előbb van annál, mint hogy egyáltalán ki vagyok.

Lesétálok a hídon, mélyre szívom a levegőt, aztán megint szorulni kezd a lélegzet a torkomban. Most így lesz napokig. A velencei út után alig két év telik el, és győzni fogok. Hol van ekkor még az. Megyek át a városon, fulladok, remegni kezdek, a hídkorláthoz kapok olyan hirtelen, hogy kiserken a vér az ujjamból. Felsértette egy kiálló kődarab. Aztán a lábam megy ki alólam, kapaszkodom a vaporettón, amibe tudok, végül megtalálom a városszéli házakat, és a nyílt tenger felől fújó szélbe tartom az arcom. Ott, a város szélén, a piros-fehér négyzetes padlólapokkal fedett teraszszerűségen döntöm el, hogy továbbmegyek majd, végig a mediterráneumon.

Másnap hajnalban koporsót hoznak gondolán, fekete hajók kísérik, a násznép feketében ül a fekete hajókban, némán haladnak a nyugodt vízen, az evezők ütemes csobbanásain kívül nem hallani semmit. Nem néznek rám, maguk elé merednek, a semmibe. Olyasvalakit vihetnek itt, aki embernek számított. Ugyanoda viszik, mint apámat. A földbe.

Évekkel később is álmodom a velencei gyászhajókkal, fel-felriadok Európa különféle városaiban, memento mori, akármerre járok, jönnek velem a velencei fekete hajók, memento mori, mondom, amikor Anacaprin eltölt a citromsárga derű, amely azóta sem hagy el.

Szent Iván éjjele a tetőteraszon ér, nézem az eget, kék és puha. Végre alszom valamennyit.

Úgy négy-öt nap múlva indulok tovább Isztriára Trieszten át.

Isztrián soha, semmi bajom nem volt. Akármennyire rosszul éreztem magam Pesten vagy a világ bármely városában, ahogy a busz rákanyarodott az Ucka után a félszigetet keresztül szelő útra, a világ helyrebillent. Isztrián boldog voltam a fekete években is, emléknyomok is csak onnan vannak, mintha az év többi része meg sem történt volna.

A földig lógnak az esőfelhők, a busz ráfut az út szélére, ahol darálni kezd a kerék. A lakás, amit béreltem, mocskos és félsötét, megpróbálom kisikálni a fürdőkádat, aztán feladom, ülök a kék félhomályban, hallgatom, ahogy potyognak a fügék a kertben, nekiverődnek a talajnak, darázsrajok donganak felettük.

A tengerre menekülök, ha tudok, dobáltatom magam a hullámokkal, majd fekszem a sziklákon, és felgyalogolok az erdőbe. A fenyő vízszintes törzsére, amelyet évekig nyugágynak használtam, még épp fel tudok ülni. Hamarosan már fára kellene másznom hozzá. A gyantás, forró törzs mélyen vájódik a húsomba. Nem érdekel. Halott vagyok. Nem fáj semmi, és nem vágyom semmire. Az élet, legyen magamé vagy másoké, olyan messze van, hogy nem tudom elképzelni, hogy valaha elérném. El-elalszom a fenyőn, de mielőtt lebillennék, mindig felriadok.

A nevetést messziről hallom meg, fiatal férfi röhög, teli szájjal, hangosan. A könyv, amit a térdemen tartok, üresnek tűnik és ostobának. Addigra minden könyv az. Előbb azt hiszem, a gyerekek nevetnek az erdőben. De ez nem gyerekkacagás. Nagyapám nevetett így, ha lejött utánam a kertbe, de ő épp huszonhárom éve halott. Alighogy felcsendül, el is hallgat a röhögés, aztán felhangzik megint, sokkal közelebb. Dél van, senki nem jár azon a partszakaszon rajtam kívül. Harmadszor a másik oldalról hallom, már távolodóban.

– Hermész röhög így – gondolom félálomban, valami régi mese szavai keverednek az erdő zsongásával, a kabócák reszelőzenéjével. Nagyapám azt mondta, szerencsés az, akit az istenek kedvelnek.

Hermésszel egyszer találkoztam addig, nem sokkal azelőtt, hogy először Velencébe mentem, tizenévesen. Pokoli meleg volt azon a nyáron Budapesten, a vasbetonban izzott a vas, az aszfaltba a szandálok és cipősarkak nyoma absztrakt képeket rajzolt. Sehol nem érezni jobban a majdnem-életek hiábavalóságát, mint egy külvárosban nyár közepén, vasárnap délután. Ilyenkor úgy ül a rosszkedv és az elégedetlenség a betontelepek felett, hogy ki tudnám tapogatni az ujjaimmal a házak falán vagy az emberek szíve körül, mint egy-egy csomót, a solar plexusban mint ragacsos, formátlan sötét masszát; esténként ugyanúgy iszik a marós, mint a buszvezető és a tanár vagy a mérnök, amíg nehezen éjjel lesz, aztán reggel, a második nap, lebattyognak a boltba, aztán este lesz és reggel, a harmadik nap, aztán a negyedik és így tovább, míg végül a hatodik nap lesz, amelyen megpihenhetnének, aztán a hetedik és így tovább, aztán ősz lesz, és a fűtéscsövekben csorog a víz, aztán tél és a latyak beborítja Közép-Európát, aztán tétova tavasz lesz, és az első nap és a második, és így tovább, de ők sohasem teremtik meg magukat, mindig újra és újra eljön a hetedik nap, és aztán újra első lesz, amely ugyanolyan, mint az összes többi, és ők ugyanúgy nem tudnak elképzelni egy másfajta életet, mint ahogy én sem tudtam elképzelni semmilyen életet.

Azon a régi vasárnapon, amikor úgy tizennyolc évesen először vettem észre, hogy hogyan peregnek a napok, az első, a második, a harmadik és a többi, amíg hatodik nap lesz, aztán hetedik és megint első, anélkül hogy bárki is megszülné magát a külvárosban, már menekülőben voltam mindaz elől, ami Közép-Európában a rendszerváltás után életnek számított. Hol a rómaiakhoz, hol a görögökhöz szöktem, hol az eltűnt időben bujdokoltam a Luxembourg-kertben, hol naphosszat ültem lótuszülésben, és bámultam a betonfalat, amíg már nem hallottam a vécélehúzások zaját, és nem éreztem az odaégett kenyér szagát, és nem fájt semmi sem; hol Róma kútjait vettem sorba fejben, hol a fenyőit, és fejhallgatóval a fejemen addig gyalogoltam a Budai Várban, amíg le kellett ülnöm egy kőfalra, hogy ne ájuljak el.

Amikor elindultam a forró délutánban, délután kettő körül járt. A Hercules-villa a beton házaktól alig pár lépésre volt, csak át kellett menni az úton. Lenyomtam a kilincset, de nem engedett. Elvileg nyitva volt. Gyakorlatilag nem. Leültem a kerítés kőperemére, Chopint hallgattam, figyeltem, ahogy a hangok a másodperc tört része alatt eltűnnek, és a visszhangjukban már ott a következő, aztán a következő, és mire felépül egy etűd, közben el is tűnik hangonként. Még ha sikerül is elképzelni az életet, ami a sajátod, még ha el is kezded építeni, minden épül és romlik benne egyszerre, ahogy hangról hangra elbomlik és felépül, mint a zene. És minden lépés a teljesség felé egyben lépés a lebomlás felé. Ha el tudod képzelni az életet, azt az életet, ami a tiéd, minél tökéletesebbre építed ebben a világban annak az életnek a katedrálisát, annyival közelebb kerülsz a véghez, és nem állhatsz meg egy ponton, nem mondhatod, hogy készen van – élni kell tovább.

Talán tudja a választ, az egyik lehetséges választ az, aki ide villát épített mozaikkal. Veterán lehetett a római hadseregben, tehát életben maradt, és nem lehetett szegény ember.

– Jó helyen vagy – mondta valaki a fejem felett. Levettem a fülhallgatót. Azt hittem, az ablakból szóltak le, de körös-körül üresek voltak az ablakok, legfeljebb a függöny lebegett itt-ott, máshol a rádió szólt. A fecskék füttyjelei, a rigók dallamtöredékei és a galambok búgása közben felismertem a hírek duruzsolását.

A vadalmafa alatt, amelyet tavasszal rózsaszín-vörös színű pillangókként repkednek körül a virágok, ketten álltak, az egyik, mintha viccelődne velem, a bokájára mutatott, megismertem a szárnyas sarut, a másiknak a vállán párducbőr hintázott. A délutáni napban káprázott a szemem. Elaludtam – gondoltam, aztán, hogy lehetetlen, sohasem aludtam el és sohasem ájultam még el nyilvánosan. Akkor megbolondultam – gondoltam közönyösen –, semminek nem volt tétje a halálhoz képest; amióta kis híján meghaltam tizenöt évesen, viszonylagos közönnyel fogadtam mindent az életben, a szomorúságot, a sikert és a kudarcot, az anyám és az apám elrontott életének súlya nekem könnyűnek tűnt, a szerelem, legalábbis az, amit a tizenévesek akként élnek meg, nem érdekelt – miért féltem volna épp a megbolondulástól?

Visszanéztem a lakótelepre, a kitárt ablakok mögött épp az ötödik nap lett, hogy aztán este legyen és reggel, a hatodik nap. Biztos voltam benne, hogy nem vagyok jó helyen, de mire a jelmezbe öltözött fiúknak visszaszóltam volna, nem voltak sehol.

Elmondhatnám, hogy aznap miként keveredtem fel a Galériába, hogy miként nyílt ki az Aranykor, hogy gyalogoltam be a kertbe, amelynek mélye sötétzöld volt és mohás-vizes, aztán, hogy miként találtam meg az átjárókaput a Varázsló kertjébe, ahol ősz volt és szemcsés a levegő, aztán, hogy miként jutottam át a kertek sorából a Háromkirályok erdejébe, ott nekivetettem a hátam az egyik vastag fa törzsének, és szívtam, szívtam az erdőszagot, Ferenczy Károly három királya előttem lovagolt el, ködfigurákként a zöldes derengésben.

Mégis, amikor attól a délutántól kezdve eltelt még tizennyolc év, és annyi idős lettem, hogy a gyerekem lehetett volna az, aki ott ült a Hercules-villa kerítésén, és életében először Velencében mászkált, egyedül, és újra járni kezdtem Európát, hogy elmeneküljek immár a saját elrontott életem elől, mielőtt felépül bennem a belső lakótelep a katedrális helyett, ahol ugyanúgy telnek a hétfők, a keddek és a vasárnapok évtizedekig, eszembe jutott a két alak a vadalmafa alatt.

Nehezen bocsátottam meg a jelmezes tréfát. Egy istennek lehetne több ízlése.

Egy évvel azután, hogy Hermész és Dionüszosz – pontosabban Aquincumban inkább Merkúr és Bacchus – ilyen nyíltan megmutatta magát, belegyalogoltam a pesti éjszakába öt-hat festővel. Mind idősebbek voltak, mint én, tíz-tizenöt évvel. Mentem a nyomukban, kóstolgattam Pestet, ezt az idegenízű városrészt, amely mocskos volt, cinikus és dohos – de jóval szabadabb, mint a polgári Buda és a kispolgári Óbuda.

Augusztus huszadikán megtört a nyár abban az évben is, hűvös, szürke felhők úsztak a város fölé, hirtelen józanodott ki mindenki, csodálkozva néztek egymásra az egynyári szerelmespárok, mit keres ez az idegen ember itt, kérdezték, és elhúzódtak, behúzódtak önmagukba, ahol egyszeriben nem találták a szerelem ködképét; az öregek végre kiültek a napra, amelynek nem volt már igazán ereje. Az éjjelek hidegek lettek. Kabátban jártam, de nagyon fáztam úgy is, talán inkább az éhségtől és a fáradtságtól. Éjjel kettő körül végre haza akartam menni, de szégyelltem. Akkor már sejtettem, hogy ezekkel a festőkkel sincs több dolgom, mint azokkal, akik a külvárosban rekedtek vagy akik a Sas-hegyi és Sváb-hegyi villákban és a Krisztinában őrzik az időt, mint a porlósra öregedett csipkét, elég ujjal hozzáérni, hogy szétomoljon; ha a lakótelepeken napról napra telik az idő, az első naptól a kínos hatodikig és hetedikig, amikor nem kell dolgozni, a Krisztinában úgy csinálnak, mintha egyáltalán nem telne az idő.

Aznap éjjel, amikor az egyik festő lecövekelt egy ház előtt az Astorián, és azt mondta, menjünk át, megéreztem valamit. Úgy, ahogy a családtagjaim halálát szoktam vagy a veszélyt, ahogy oly sokszor megéreztem a szerelmet már első látására minden férfiban, akivel aztán együtt éltem, korábban, mint hogy ő tudott volna róla. Megálltam, mielőtt beléptem az átjáróházba. Sűrű csönd nőtt bennem, amelyen nem hatoltak át a rossz mondatok, a fellengzős, kivagyi, itt-és-most mondatok.

A homályos udvarok során laza csoportban haladtunk át, mígnem egyikük végre kilökte az átjáróház másik oldalán a betámasztott kaput, és ott állt a sárga fényben úszó zsinagóga a sötétzöld ég alatt.

Soha nem láttam azelőtt. Sem Budáról, sem Óbudáról nem jár az ember a nagyzsinagógát nézegetni Pestre; ha dolgunk van a Duna másik oldalán, az legfeljebb a Nyugatinál lehet vagy a Ferenciek terén, talán a Deákon, ha már zsinagógába kell menni Budáról, hát keres az ember egyet közelebb. De itt, ahol Belső-Erzsébetváros kezdődik, egy budainak nincs dolga. Hacsak nem sétál festőkkel éjjel háromkor.

Álltam földbe gyökerezett lábbal. A fény, amely mintha magából az épületből sugárzott volna, beburkolt, felmelegített és átvilágított, mondtam valami banálisat, talán, hogy milyen szép, de valójában mit is mondhattam volna istenről, aki ott volt abban a két percben azon a pesti utcasarkon megfoghatatlanul, de biztosan. – Akkor még nem sejthettem, hogy az egyetlen isten évekre elhagy; miközben az istenek velem maradnak.

Csodálkozva néztem őket, akik tovább fecsegtek, majd újra isten felé fordultam, és egyedül maradtam annyi ember között.

Amikor később majd’ minden európai reptér olyan ismerős volt már, mint a hamar megunt Pest és a kínossá vált Buda, amikor már úgy jártam Milánóban és Velencében, mint ahogy egykor Pest belvárosában; tudtam, melyik presszóban melyik szék billeg, és volt vagy harminc törzshelyem Lisszabontól Bécsen át Prágáig és Rómáig, és megismertek a nápolyi Piazza Dante antikváriusai, akkor sokszor eszembe jutott az az este ott, a zsinagóga előtt, és eszembe jutott Hermész is, váratlan pillanatokban, a római Santi Cosma e Damianóban hűsölve, a Villa Giulia előtt, egy isztriai erdőben vagy Pugliában.

Sokáig mindennap eszembe jutott az este a zsinagóga előtt és az este, amikor ordítottam Békásmegyer és Szentendre közt valami alsóbbrendű úton, és az isten süket volt.

– Akkor hadd jussak el legalább egy emberig – hajtogattam makacsul tizennyolc, harminchat, aztán negyvenévesen, egyre kétségbeesettebben, de már eszembe sem jutott többé, hogy azt mondjam: Istenig. Mintha az nem lenne olyan fontos.

Amikor ott álltam azon a karácsony közeli éjjelen az erkélyajtóban, és lyukakként ragyogtak a csillagok, mégis mellém állt az útonjárók istene, majd az egyetlen is. Onnantól tizenöt éven át mindenhol istenek közt jártam. De nem tudtam eljutni, azt hiszem, egyetlen emberig.

Másféle életet kértem, mint azok, akik nem tudják megteremteni magukat, hiába telnek a napok az első naptól a hatodikig és a hetedikig, amelyen megpihennek. Másféle életet kértem, mint a szüleim, mást, mint azok, akik bántottak, vagy mint amilyet éltem. De azt a mást a semmiből kellett megrajzolnom. Rám volt bízva.

Amikor megértettem, hogy sohasem volt másra bízva, csak rám, és hogy abba az istenek sem szólnak bele, hazajöttem a csípős őszbe Velencéből. Vártam pár napot, majd ráböktem Olaszország térképére.

Így indultam neki a következő tizenöt évnek.

Közben megírtam néhány könyvet és festettem, amennyit csak tudtam, de azt hiszem, ez a tizenöt év mégiscsak inkább az utazással telt. A többi, beleértve a mostani magamat is, csak úgy lett.

Mint ahogy ez a könyv is.

Köszönet a vendégszövegekért Kosztolányi Dezsőnek, Ottlik Gézának, Fernando Pessoának, José Eduardo Agualusának, Patandzsalinak, Carlos Castanedának, Rúminak, Peter Handkénak, Wim Wendersnek, valamint a fordítóknak: Pál Ferencnek, Bense Mónikának és Zala Györgyinek. Köszönet a tanításért Tenzin Wangyal Rinpocsénak.

Tartalom

1. Az első út

2. Trieszt

3. Firenze

4. Milano

5. Anacapri

6. Róma

7. Velence

8. Zágráb

9. Bécs

10. Lisszabon

11. Sintra

12. Isztambul

13. Madrid

14. Porto

15. Barcelona

16. Prága

17. Krakkó

18. Premantura

19. Lisszabon

20. Trieszt

21. Lecce

22. Pest

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
A borítót Hrapka Tibor tervezte
Giorgione A vihar című festményének felhasználásával
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 580 7

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL