részlet

A fényképeket közlésre előkészítette
Prohászka Imre

© 2023 Romsics Ignác
© 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítófotó © Fürjes Viktória
Borítóterv © Czeizel Balázs, Oláh Gábor
A névmutatót Paksa Rudolf állította össze

ISBN 978 963 620 228 6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Nagy Zsejke
Olvasószerkesztő Török Mária
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Fejtő Ferenc (1909–2008), Király Béla (1912–2009),
Kosáry Domokos (1913–2007), Lukács János (1924–2019),
Nagy István (1929–2013) és Szegedy-Maszák Mihály (1943–2016)
emlékére

Tartalom

I. A Magyarságkutató Csoport/Intézet igazgatóhelyettese, 1986–1990

II. Az ELTE docense, 1991–1993

III. Az Indiana Egyetem és az ELTE professzora, 1993–1998

IV. Öt év itthon és szerte a nagyvilágban, 1998–2003

V. A „főcenzor”, a „sztártörténész” és a „magyargyűlölő volt marxista”, 2003–2008

VI. A „legjobb tanár”, az „antiszemita” és a „hazaáruló”, 2008–2021

Epilógus

Névmutató

I. A Magyarságkutató Csoport/Intézet igazgatóhelyettese, 1986–1990

A csoport létrejötte, összetétele és programja

Az 1947-es békeszerződés aláírását követő években Trianon és különösen a magyar kisebbségek sorsa tabutémának számított. Ez érdemben 1956 után sem változott. Az 1959-ben elfogadott pártállásfoglalás (A burzsoá nacionalizmusról és a szocialista hazafiságról) a magyar kisebbségek helyzetét rendben levőnek, s problémáikat nem létezőnek állította be. „A második világháború után – olvashatjuk ebben – hazánkban és a többi kelet-európai országban szocialista forradalom ment végbe. A munkásosztály hatalomra jutása lehetővé tette, hogy ezekben az országokban a nemzeti kérdést új módon, az internacionalizmus elvei szerint oldják meg. A nemzetiségek, köztük a szomszédos országokban élő magyar kisebbségek is, felszabadultak nemcsak a burzsoá földesúri kizsákmányolás alól, hanem a nemzeti elnyomás alól is. Miután a munkásosztály hatalomra jutott, a nemzeti gyűlölködés helyébe a szocializmus építésének közös ügye lép. Az évszázadokon át táplált bizalmatlanságot a kölcsönös bizalom, az ellenségeskedést a baráti kapcsolatok erősödése váltja fel.”1

Amennyiben általános vagy középiskolai tankönyveimben a nemzeti kérdés és ezen belül Trianon, valamint annak következményei felmerültek, a fentebb idézett szellemben írtak róluk. Az 1960-as évek végétől, tehát éppen „éretté” nyilvánításomtól kezdve ez az álláspont fokozatosan módosulni kezdett. A magyar kisebbségek helyzetével szembeni közömbösséget, illetve az ideológiai síkon ezt alátámasztó „proletár internacionalizmust” a nemzetnek mint tartósan létező kulturális és politikai realitásnak az elismerése és a világ magyarságát összekapcsoló kulturális kötelékek erősítésére való törekvés kezdte felváltani. A gazdaságpolitikai reformokhoz és a kulturális liberalizmushoz hasonlóan ez a váltás is Kádár és a kádári vezetés pragmatizmusával és a marxista dogmáktól való távolodásával magyarázható. Az elmozdulás egyik első kézzelfogható jelének az a több egyetemi tanszék és akadémiai intézet bevonásával, a Hazafias Népfront égisze alatt zajló 1971 és 1973 közötti kutatás tekinthető, amely a szomszédos országokban élő magyarság helyzetét mérte fel. A vizsgálódás eredményeit összegző terjedelmes tanulmány, amelyet Kósa László néprajzkutató készített, sajnos azóta sem jelent meg.

Illyés Gyula, Lőrincze Lajos nyelvész és mások kezdeményezésének eredményeképpen 1970-ben tartotta első konferenciáját az úgynevezett anyanyelvi mozgalom. Az ettől kezdve három-négy évente megrendezett találkozók, amelyekről az 1970-es évek végétől már csak a romániai magyarok képviselői hiányoztak, a magyarság kulturális összetartozását demonstrálták. Ugyanebbe az irányba mutatott a Nemzetközi Magyar Filológiai Társaság megalakulása 1977-ben, amely azt tűzte ki célul, hogy a világ különböző országaiban magyarságtudománnyal (hungarológiával) foglalkozó szakembereket összefogja, munkájukat támogassa, eredményeik ismertetését elősegítse. A szervezet 1981-ben tartotta első kongresszusát Hungarológiai oktatás régen és ma címmel Budapesten.

Az új szemlélet számos pártdokumentumban is tetten érhető volt. Ezek közül az MSZMP KB mellett működő Kultúrpolitikai Munkaközösség 1974-es állásfoglalása a legfontosabb. Ez a deklaráció természetes és támogatandó jelenségként láttatta a kisebbségek kettős kötődését, és ezzel összefüggésben különbséget tett a politikai és a kulturális nemzet fogalma között. „A nemzetiségek – hangsúlyozták az anonim szerzők – annál jobban tudnak a többségi néppel és vezető erőivel politikailag s így a szocializmussal is azonosulni, minél inkább biztosítva érzik nemzetiségi kultúrájuk, sajátosságaik megőrzésének, nyelvük használatának, oktatási igényeik kielégítésének, a velük egy nyelvet beszélő nemzethez fűződő kapcsolataiknak szabad érvényesítését.” Ennek érdekében a dokumentum elengedhetetlennek tartotta „a kollektív nemzetiségi jogok alkotmányos és gyakorlati biztosítását”, amit az „egyes szocialista országok” közötti együttműködés „előfeltételének” nevezett. A szomszédos országok vezetésének címezve megfogalmazta azt is, hogy „A nemzetiségi kérdés más súllyal esik latba olyan országokban, ahol nagy és összefüggő területeken élő nemzeti kisebbségek vannak, mint ott, ahol számuk nem jelentős”.2

Az állásfoglalást követően megjelent sajtóközlemények, kormányrendeletek és törvények, amelyekre akkor én még nem különösebben figyeltem, egyértelművé tették, hogy Magyarország szakított a nemzetiségek elkerülhetetlen és kívánatos asszimilálódását hangoztató korábbi álláspontjával. Az új irányvonal lényege a nemzetiségek kulturális önfeladásának az elítélése, illetve a magyar kisebbségek kulturális azonosságuk megőrzéséért folytatott harcának a támogatása lett. E folyamat fontos és jelentős nemzetközi figyelmet kiváltó mozzanatának számított Kádár János beszéde az 1975-ös helsinki konferencián, amelyben nyilvánosan életében először utalt Magyarország első világháború utáni területi veszteségeire, és először szólt büszkeséggel arról a hosszú állami múltról, amelyre a magyarság visszatekinthet. Ezt követték 1977-es találkozói Nicolae Ceauşescuval az erdélyi magyarságot sújtó diszkriminációk megszüntetése, illetve mérséklése érdekében.

E találkozók kudarca szolgáltatta a közvetlen okot ahhoz, hogy 1977–1978 fordulóján a Magyar Nemzet közölte Illyés Gyula Válasz Adynak és Herdernek című esszéjét. A költő ebben a magyarországi nyilvánosság addigi frazeológiájához képest szokatlan nyíltsággal írt Trianon következményeiről, és emelt szót a „már-már apartheid sorsban” élő határon túli magyarok „létjogaiért”, illetve az őket – elsősorban az erdélyieket – sújtó retorziók ellen. „Nincs napszak, hogy az újságok erről ne közölnének új és új hírt” – írta.3 Az erdélyi magyarság súlyosbodó helyzetére ezekben a hónapokban a nyugati magyar lapokban is több cikk és tanulmány hívta fel a figyelmet. Ezek közé tartozott a kolozsvári filozófiaprofesszor, Tóth Sándor álnéven közzétett 1977-es beszámolója az Irodalmi Újság hasábjain (Jelentés Erdélyből), valamint Kunszabó Ferenc Modern népirtás és az ellene való orvosság című esszéje a müncheni Új Látóhatár egyik 1979-es számában. A népi-nemzeti értelmiség követelésének engedve a pártvezetés 1978-ban engedélyezte egy kétfős „kutatócsoport” létrehozását a Kulturális Minisztérium Bíró Zoltán által irányított Irodalmi és Sajtó Főosztályának az égisze alatt, az Írószövetség könyvtárába telepítve. A kétéves vizsgálódás eredménye egy utóbb könyv alakban is megjelent, Für Lajos által jegyzett kutatási beszámoló lett a kisebbségi kérdés nemzetközi kezeléséről és a magyarországi kisebbségkutatás múltjáról.4

Amikor ezekre a fejleményekre sor került, már Pesten, a Történettudományi Intézetben dolgoztam, s figyelmem egyre inkább kiterjedt ezekre a kérdésekre is. Illyés esszéjét például a legfiatalabbak számára fenntartott „gyerekszobában” és Dobos Lacival egyaránt alaposan megvitattuk. A kérdés ekkortájt már annyira foglalkoztatott, hogy 1979 őszén, a Francia Intézet felső szintű társalgási csoportjában La question nationale en Hongrie et le traité de Trianon címmel tartottam előadást. Referátumomban, amelynek írott változatát megőriztem, nemcsak a trianoni békeszerződés okaival és tartalmával foglalkoztam, hanem szóltam a döntés tartós, az akkori jelenig nyúló következményeiről is. Megállapítottam, hogy a Horthy-rendszertől eltérően, amelynek alapvető céljai közé tartozott a revízió, a jelenlegi magyar kormányok nem törekszenek határmódosításra, hanem „békében akarnak élni a szomszédos államokkal”. „Azonban – reagáltam az új fejleményekre – a 60-as évek óta bizonyos módosulást észlelhetünk. Napjainkban a magyar kormány nagyobb figyelmet szentel a magyar kisebbségek helyzetének, mint korábban. Mi lehet ennek az oka? Két választ ismerek erre a kérdésre. Az egyik szerint az elmúlt két évtizedben a román és a szlovák politika megváltozott. Egyre erősebben arra törekszenek, hogy asszimilálják etnikai kisebbségeiket. Válaszul erre a változásra a magyar kormány határozottabban védi a Romániában és Csehszlovákiában élő magyarok jogait. A másik magyarázat szerint a román és a szlovák politika nem változott. A magyar politika módosulását az ország belső nehézségei (gazdasági, valamint politikai problémák és elsősorban az életszínvonal stagnálása) okozzák. Tudniillik a nacionalizmus felszításával a kormány el akarja terelni a figyelmet a belső problémákról. Valószínű, hogy mindkét tényező szerepet játszik, ám én azt hiszem, hogy az első fontosabb, mint a második. Ami a közvéleményt illeti, nekem úgy tűnik, hogy azok száma, akik a régi Magyarországot szeretnék új életre kelteni, fokozatosan csökken. A fiatalok körében a területi revízió eszméje teljesen ismeretlen. Kétségtelen, hogy azok száma, akik figyelmet fordítanak a magyar kisebbségek helyzetére, nőtt az elmúlt években. Ám én nem tartok ettől a jelenségtől. Azt gondolom, hogy ez a normális, és az abnormális az lenne, ha érdektelenséget mutatnánk hárommillió magyar sorsa iránt.”

Hosszan idéztem akkori, 28 éves önmagam, mert Trianon és a magyar kisebbségek ügye, amelyek öt-hat évvel korábban még egyáltalán nem tartoztak érdeklődésem körébe, ettől kezdve – részben akaratlanul, részben szándékoltan – egyre fontosabb helyet foglaltak el tudományos és közéleti működésemben éppúgy, mint magánéletemben. Ebben Dobos Lacinak, a Rakpart Klubban és a Tudománypolitikai Klubban zajló vitáknak, olvasmányaimnak, Bethlennel kapcsolatos kutatásaimnak és legfőképpen egymást követő – 1980-as, 1982-es, 1983-as és 1985-ös – erdélyi útjaimnak egyaránt része volt. Tudtam róla, hogy az Illyés körüli értelmiségiek egy csoportja az MSZMP KB felkérésére 1981-ben részletes tervezetet készített a „nemzetiség- (magyarság-) tudományi kutatások intézményesítésének” lehetséges formáiról, s arról is, hogy ennek első lépéseként az Állami Gorkij Könyvtárban Joó Rudolf vezetésével 1981-ben működni kezdett egy néhány fős Nemzetiségi Közművelődési Kutató és Dokumentációs Központ, amely a magyar kisebbségek helyzete iránt is érdeklődést mutatott. Az azonban, hogy ezekbe a kutatásokba bármilyen formában és szinten bekapcsolódjak, Juhász Gyula először 1985 nyarán elhangzott felkéréséig fel sem merült bennem.

Hónapokig tartó vívódás és belső viták után az MSZMP KB Agitációs és Propagandaosztálya, amelyet akkor Lakatos Ernő vezetett, 1984. május 15-én döntötte el, hogy létrehoz egy olyan új intézetet, amelynek alapvető feladata a külföldön élő magyarság közelmúltjának és jelenének komplex vizsgálata lesz. A döntés végrehajtására azonban további egy évet kellett várni. Az erdélyi születésű művelődési miniszter, Köpeczi Béla 1985 szeptemberében bocsátotta ki 1182/1985. számú rendeletét egy új kisebbségkutató intézet felállításáról, amelynek a Magyarságkutató Csoport nevet adták. A csoport közvetlenül a mindenkori művelődési miniszter irányítása alatt állt, és „részben önálló költségvetési szervként” az Országos Széchényi Könyvtárhoz kapcsolódott. Az OSZK éppen ezt megelőzően, 1985 áprilisában fejezte be átköltözését a Nemzeti Múzeum pesti épületéből a felújított budai Várba, ahol a Nemzeti Galériát és a Budapest Történeti Múzeumot is elhelyezték. A négy föld alatti és négy föld feletti szinten nemcsak a könyvállomány jelentős részét tudták elhelyezni, hanem olvasótermeket és egy csomó irodahelyiséget is kialakítottak, amelyekben – legalábbis elvileg – egy néhány fős kutatóintézet minden további nélkül elhelyezhetőnek látszott. A minisztérium vezetői úgy gondolták, hogy a nemzeti könyvtárban „elbújtatva” az új intézmény kevésbé fogja sérteni a szomszédos államok vezetésének érzékenységét. „Ebben az esetben – indokolta a döntést Rátkai Ferenc miniszterhelyettes – az MM áttételes érdekeltsége külföldiek számára is egyszerűbben lenne magyarázható.” Ugyanilyen meggondolásból kaptuk a kevésbé rangos „csoport” elnevezést is a szokásos „intézet” vagy „központ” helyett.5

Az alapító rendelet, amelyet – szintén óvatosságból – csak 1986 májusában hoztak nyilvánosságra, nyolc pontban foglalta össze az új intézet feladatait. Ezek a következők voltak: (1.) „a határainkon kívül élő magyarság társadalmi, kulturális viszonyainak átfogó (komplex) kutatása”; (2.) „a külföldön élő magyarság helyzetét bemutató forrásanyagra épülő adatbank kifejlesztése”; (3.) „a nemzeti, nemzetiségi kérdés, valamint a nemzettudat interdiszciplináris kutatási programjának kidolgozása, részvétel a kijelölt témák kutatásában, egyes témák kutatásának irányítása”; (4.) „meghatározott témakörökben alapkutatások végzése”; (5.) „a feladatköréhez tartozó kutatások szervezése és koordinálása”; (6.) „a kutatási eredmények megismertetése”; (7.) „a hungarológiai és a nemzetiségi kutatással foglalkozó intézmények tevékenységének segítése”; (8.) „közreműködés a hungarológiai szakember- és kutatói utánpótlás képzésében, továbbképzésében”. S kilencedikként mindehhez járultak azok az eseti „feladatok”, amelyekkel a miniszter külön megbízta a csoportot vagy annak egyik-másik tagját. Lényegében tehát három nagy témáról volt szó: a magyar kisebbségek helyzetének kutatásáról és dokumentálásáról, a nemzeti és nemzetiségi kérdés múltjának és jelenének vizsgálatáról, valamint a világban működő hungarológusok – beleértve a szomszédos országok magyar nemzetiségű kutatóit is – segítéséről. A hazai nemzetiségek és a cigányság kutatása nem tartozott az intézet profiljába; ezek a feladatok továbbra is a Gorkij-könyvtár illetékességi körében maradtak.6

Juhász Gyula
(1930–1993)

Az, hogy az új intézet igazgatója Juhász Gyula lesz, hónapokkal Köpeczi rendeletének megjelenése előtt eldőlt. Gyula erről már 1985 elején tudott, s mint dezignált igazgató, 1985. június 4-én elképzeléseit is körvonalazta az illetékes párt- és állami szervek számára. Előterjesztésében tíz főfoglalkozású és négy-öt másodállású kutatóval, két könyvtáros-dokumentátorral és néhány fős technikai segédszemélyzettel számolt. Utóbbiakkal együtt a főállású alkalmazottak száma tizennyolc lett volna, akiknek az elhelyezésére összesen kilenc helyiséget igényelt. Az éves költségvetést 5,7 millió forintra kalibrálta. Jelezte, hogy az „intézet” elnevezést jobbnak tartaná, de átmeneti megoldásként elfogadja a „csoport” kifejezést is.7

Kutatóként Juhász Gyula a korábbiakban Magyarország 1919 és 1945 közötti külpolitikájával foglalkozott, s emellett – másodállásban – a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem nemzetközi kapcsolatok szakán a magyar külpolitika 20. századi történetéről adott elő. Az aktuális nemzeti-nemzetiségi ügyek iránt különösebb érdeklődést addig nem mutatott. Miért őt kérték fel mégis igazgatónak, s miért nem valakit azok közül – például Bíró Zoltánt, Für Lajost vagy Joó Rudolfot –, akik évek óta foglalkoztak kisebbségi ügyekkel, és szorgalmazták az ilyen jellegű kutatások intézményesülését? Úgy vélem, ebben alapvetően két tényező játszott közre. Az egyik: Juhász Gyula annak a Juhász Ferencnek, a korszak ünnepelt költőjének volt a testvére, aki szoros kapcsolatot tartott fenn Aczél Györggyel, a korszak kulturális életének legfőbb irányítójával és 1989-ig a párt legfőbb testületének, a Politikai Bizottságnak a tagjával. Az 1956 óta pártonkívüli Juhászban Aczél és az 1982–1988 közötti művelődési miniszter, Köpeczi Béla egyaránt jobban megbízott, mint a Pozsgayhoz kötődő és a Petőfi Irodalmi Múzeum éléről 1983-ban az OSZK-ba száműzött MSZMP-tag Bíró Zoltánban; az 1956-os debreceni szerepvállalása miatt internált és éveken át mellőzött, Szabó István tanítványai közé tartozó Für Lajosban; valamint az ugyancsak pártonkívüli, kulturális diplomataként induló és Csoóri köréhez közeledő Joó Rudolfban.

A másik tényező: Juhász Gyula 1985 tavaszán az MTA levelező tagja lett, Bíró Zoltán viszont csak „kisdoktor”, Joó Rudolf pedig – 1985-től – kandidátus volt, s „nagydoktori” fokozattal – 1983-tól – egyedül Für Lajos rendelkezett közülük. Tudományos elismerés és rang tekintetében Juhász tehát vitathatatlanul mindannyiuk fölött állt. S a szervezők kezdettől fogva azt akarták, hogy az új intézmény vezetésére „olyan neves kutatót kellene megnyerni, aki eddigi munkássága alapján megfelelő tudományos színvonalon oldaná meg a többirányú, művelődéstörténeti, gazdasági, demográfiai stb. kutatást magába foglaló tevékenység irányítását”.8

E két tényezőn túlmenően szerepet játszhatott egy harmadik szempont – Juhász kapcsolata a titkosszolgálatokkal – is, amelyről azonban környezetében akkor senki nem tudhatott, vagy csak nagyon kevesen. Én biztosan nem tartoztam e kevesek közé. Még mielőtt Juhászt kiválasztották volna, felmerült Niederhauser Emil neve is, akit kelet-európai érdeklődése és széles körű nyelvismerete okán többen alkalmasnak tartottak volna a posztra. Emil bácsi azonban, ahogy mi fiatalok hívtuk, egyáltalán nem ambicionálta ezt a politikai széljárásnak nyilvánvalóan erőteljesen kitett posztot. Többre becsülte azt a kényelmes főmunkatársi állást, amely a Történettudományi Intézetben magától értetődően kijárt neki.

A hivatalosan 1985. október 1-jén megalakult kutatócsoport 1986. január 1-től Gyulával és velem együtt hét tudományos kutatóból, két könyvtárosból, illetve dokumentátorból, továbbá egy titkárnőből és egy gépírónőből állt. A főmunkatárssá kinevezett szenior kutatók közé hárman tartoztak: Joó Rudolf, Kiss Gy. Csaba és Tóth Pál Péter.

Joó Rudolf (1946–2002) a közgáz nemzetközi kapcsolatok szakán végzett 1969-ben; pályáját a Magyar Külügyi Intézetben kezdte; kiválóan tudott oroszul, franciául és angolul. Elsősorban a nyugat-európai nemzetiségekkel és nemzetiségi problémákkal foglalkozott, 1977-ben ebben a témakörben jelent meg első monográfiája (Nemzetiségek és nemzetiségi kérdés Nyugat-Európában). 1979–1980-ban a párizsi Magyar Intézet igazgatóhelyettese volt, s onnan váratlanul hazatérve került a Gorkij-könyvtárban alakult kutatócsoport élére. 1985-ig újabb három könyvet publikált a kisebbségi jogok témakörében, és 1984-től vezette azt a néhány fős kutatócsoportot, amely a ljubljanai Nemzetiségi Kérdések Intézetével együttműködve a Szlovéniában élő magyar és a Magyarországon élő szlovén nemzetiség helyzetét kívánta vizsgálni. Első lépésként a jugoszláv–magyar határ mentén fekvő két vegyes nemzetiségű település, a magyarországi Felsőszölnök és a jugoszláviai Dobronak interetnikus múltjának és jelenének a feltárására vállalkoztak, döntően szociológiai módszereket alkalmazva.

Kiss Gy. Csaba (1945) az ELTE magyar–német szakán végzett 1967-ben. Kezdettől fogva a kelet-közép-európai irodalmak iránt érdeklődött, ezért az évek folyamán jól megtanult lengyelül és szlovákul, továbbá franciául is. Egyik szerkesztője volt az 1976-ban megjelent Keleti Golf-áram című kötetnek, amelyben fiatal írók és kritikusok (Kósa László, Kovács István, Spiró György stb.) számoltak be közép- és kelet-európai utazásaikról és benyomásaikról. 1980-ig a Nagyvilág című irodalmi folyóirat egyik rovatát szerkesztette, majd az MTA Irodalomtudományi Intézetében dolgozott. Évek óta a szerveződő népi-nemzeti ellenzéki csoportosulás aktivistái közé tartozott. Jó kapcsolatok fűzték Csoórihoz, Bíró Zoltánhoz, Für Lajoshoz és az irányzat más vezető alakjaihoz egyaránt.

Egészen más háttérrel rendelkezett Tóth Pál Péter (1942), aki a debreceni egyetem történelem–földrajz–népművelés szakán végzett 1965-ben. Kisdoktoriját viszont filozófiából írta, kandidátusi fokozatot pedig szociológiából szerzett 1979-ben. 1978-tól az ELTE Szociológiai Tanszékén dolgozott Huszár Tibor mellett. Legismertebb művében (Metszéspontok, 1983) azokkal a keresztény középosztályi hátterű, két világháború közötti debreceni egyetemistákkal foglalkozott, akiket szociális érzékenységük és a népi gondolat iránti rokonszenvük egészen a népi-kommunista jellegű Márciusi Frontig, majd onnan a Nemzeti Parasztpártba vagy az illegális Kommunista Pártba sodort. Mivel közte és főnöke, Huszár Tibor között súlyos feszültségek támadtak, Pali örömmel tett eleget Gyula megkeresésének, és jött át az új intézménybe.

A munkatársi besorolású gárda ugyancsak három főből állt. Székely András Bertalan (1952) eredetileg műszaki egyetemet végzett, és néhány évig geodétaként működött, viszont a népzenei és táncházmozgalom révén már középiskolásként kapcsolatba került a kisebbségi ügyekkel. Az 1970-es évek közepétől a Budapesti Műszaki Egyetem művelődési központját (R klub) vezette. Innen került a Gorkij-könyvtárba, ahol bekapcsolódott a magyar–szlovén együttműködés keretében elkezdett két határ menti falu nemzetiségi viszonyainak a kutatásába. Kezdettől a csoport munkatársai közé tartozott Fejős Zoltán (1954) is, aki 1979-ben diplomázott a debreceni egyetem történelem–néprajz szakán, és az amerikai (chicagói) magyarok társadalomtörténetével foglalkozott. Az egyetem befejezése után a Néprajzi Múzeumban dolgozott, és 1984-ben több hónapos ösztöndíj keretében az Egyesült Államokban végzett terepmunkát a chicagói magyarok körében. Angolul és franciául beszélt. Harmadik munkatársi besorolású kutatónk Barabás Béla (1955) lett, aki az ELTE történelem–tudományos szocializmus szakán végzett. A Budapesti Műszaki Egyetem Marxizmus–Leninizmus Tanszékén oktatott, innen került hozzánk azzal a feladattal, hogy Erdély közelmúltját és jelenét fogja vizsgálni. „Kisdoktoriját” az erdélyi Magyar Népi Szövetség történetéről kívánta írni. Legifjabb kutatónk, Bán D. András (1962–2001) a közgáz nemzetközi kapcsolatok szakán diplomázott, ahol Juhász Gyula tanítványai közé tartozott. Andris valójában a brit–magyar kapcsolatok iránt érdeklődött, ám intézeti feladatul a szlovákiai magyarság kutatását kapta. Ez a munka eredetileg a felvidéki születésű és Pozsonyban végzett Szarka Lászlóra, a Szlovák Tudományos Akadémia magyarországi képviselőjére hárult volna, aki szlovákul éppolyan jól tudott, mint magyarul. Laci gondolkodott is a dolgon, ám végül elhárította Juhász ajánlatát, és maradt addigi állásában, ahonnan rövidesen átigazolt a Történettudományi Intézet dualizmus kori osztályára.

Leendő könyvtárunk és archívumunk vezetője Dippold Péter (1957) lett, aki az ELTE történelem–könyvtár szakán szerzett diplomát 1982-ben, és 1986-ig a Történettudományi Intézet könyvtárosaként dolgozott. Gyula velem együtt onnan hozta át az új intézetbe. Két szakja közül Pétert kifejezetten a könyvtártudomány érdekelte. Balla Gyula (1948–2000), Dippold beosztottja Joó Rudival és Székely András Bertalannal együtt a Gorkij-könyvtárból került hozzánk. Ő Kárpátalján született, és az 1960-as években az irodalmárokból álló ottani Forrás Stúdió tagja volt. 1970-ben telepedett át Magyarországra, s különböző munkahelyek után ő is a Gorkij-könyvtárban kötött ki, ahol dokumentátori szerepkört látott el. A kárpátaljai ügyek figyelemmel kísérése mellett a Magyarságkutató Csoportban ugyanez lett a feladata.

A tizenegy főállású kutatón kívül másodállásúként intézetünk kötelékébe tartozott három „tudományos tanácsadó”: Szűcs Jenő (1928–1988), akinek a magyarországi nacionalizmussal kapcsolatos munkái általános ismertségnek örvendtek, s aki ezek háttereként a nacionalizmusok elméletét is jól ismerte; Kővágó László (1923–1989), aki Szűcs és Juhász korosztályához tartozott, s az MSZMP KB Párttörténeti Intézetének munkatársaként az 1945 utáni magyar nemzetiségpolitikával és a hazai nemzetiségekkel foglalkozott; s végül Arday Lajos (1935), aki magyar–történelem–angol szakon végzett a debreceni egyetemen. Előbb nyelvtanárként dolgozott, majd 1979-ben a Külügyi Intézet munkatársa lett. Itt került kapcsolatba Joó Rudolffal, aki révén a Gorkij-könyvtárban létrejött nemzetiségkutató csoport külső munkatársaként is tevékenykedett. Mivel az angol mellett szerbhorvátul is értett, rá elsősorban a délvidéki magyar régió kutatása várt.

Igazgatónkat, aki maga válogatta össze munkatársait, két fő szempont vezérelte. Az egyik: a kutatók összetétele interdiszciplináris jellegű legyen, ami részben sikerült is, bár a történészek száma (négy) a másodállásúak nélkül is jóval meghaladta a más ágazathoz tartozó társadalomkutatókét. Politológusunk, irodalomtörténészünk és néprajzosunk egy-egy, szociológusunk kettő volt. Nyelvész vagy közgazdász ugyanakkor egy sem akadt közöttünk. A toborzás másik szempontja az volt, hogy mindegyik magyarok lakta nagy régiónak legyen legalább egy szakértője. Ez is csak felemás módon valósult meg. A felvett fiatalabb munkatársak közül Barabás és Bán egyáltalán nem rendelkeztek releváns előmunkálatokkal, és Erdély, illetve Szlovákia többségi nyelvét sem ismerték.

A következő egy-másfél évben stábunk jelentősen bővült, s nyelvi felkészültsége is javult. 1987-től főállásban nálunk dolgozott Arday Lajos, s érkezett hozzánk egy Erdélyből áttelepült, tehát románul is jól tudó munkatárs: Enyedi Sándor (1938) színháztörténész. Az erdélyi „szekciót” erősítette R. Süle Andrea (1959–1993) is, aki ugyancsak a közgazdaság-tudományi egyetemen végzett, s bár románul még csak tanult, első publikációi nagy reményekre jogosították. Továbbá Diószegi László (1957), aki fő feladatként az intézethez kapcsolódó különböző tudományos projektek – elsősorban a Magyarságkutatásnak nevezett tárcaközi kutatási irány (TS–4/5) – menedzselését kapta feladatul, de az erdélyi magyarok múltjával kapcsolatos vizsgálódásokban is részt vett.

1986-ban vettük fel Éger Györgyöt (1950), aki mérnöki és szociológusi végzettséggel rendelkezett, és a burgenlandi magyarságot kutatta, valamint Sebők László (1955) „térinformatikust”, aki földrajz és térképészet szakon végzett, s az intézetünkben kartográfiával és statisztikai adatbázisok kezelésével foglalkozott. Javított az intézet nyelvi felkészültségén Molnár Imre (1956) felvétele is 1987-ben, aki Szlovákiában született, s mielőtt a budapesti egyetemen szociológia–történelem szakos diplomát szerzett volna, a pozsonyi Comenius Egyetemen és Szegeden is tanult, továbbá Ruszin Emil alkalmazása, aki Kárpátaljáról települt át, s a határ menti ukrán–magyar gazdasági együttműködés kérdéseivel foglalkozott. Az újakat is beszámítva a 80-as évek utolsó harmadára a teljes munkaidőben foglalkoztatott kutatók létszáma elérte a húsz főt. Mivel Szűcs Jenő 1988-ban, Kővágó László pedig – hosszas betegeskedés után – 1989-ben meghalt, s így rendelkezésünkre állt némi béralap, 1988-tól másodállásban alkalmaztuk Puskás Juliannát (1929–2005), aki az Amerikába irányuló századfordulós kivándorlással foglalkozott, s e témakörben nemzetközileg is jegyzett kutatónak számított.

A munkatársakról szólva meg kell még említeni, hogy 1986-tól két, majd 1987-től, amikor a Magyarságkutató Csoport nevét hivatalosan is Magyarságkutató Intézetté változtatták, még további két tudományos ösztöndíjas is tartozott hozzánk. Németh Zsolt (1963), aki közgazdaságtant és szociológiát tanult a közgazdaság-tudományi egyetemen, Joó Rudolf irányításával a nemzeti problematika és a kisebbségi ügyek elméleti kérdéseivel foglalkozott. Kovács Éva (1964), aki ugyancsak a közgázon tanult szociológiát, a kassai zsidóság beilleszkedését és a holokauszt ottani eseményeit tanulmányozta Juhász Gyula felügyelete alatt. Bojtár B. Endre (1963) az ELTE angol–lengyel szakán végzett, s emellett értett szerbhorvátul is. Sem témájára, sem témavezetőjére nem emlékszem, aminek az a valószínű oka, hogy már ekkor sem kutatással, hanem fordítással és újságírással foglalkozott. S végül Schneider Márta (1954), aki az ELTE népművelés szakán végzett, és 1974-től a KISZ KB Kulturális Osztályának munkatársaként dolgozott. Tóth Pál Péter mentorálása mellett nálunk a két világháború közötti külföldi magyar intézetek történetét kezdte tanulmányozni. Négy ösztöndíjasunk közül egyedül Kovács Éva maradt meg kutatónak. Bojtár B. Endréből a rendszerváltás után néhány évvel a Magyar Narancs főszerkesztője, míg Németh Zsoltból a Fidesz, Schneider Mártából pedig a szocialisták államtitkára lett.

Állandó munkatársaink mellett számos kutatóval kötöttünk szerződéseket eseti megbízások formájában. 1986-ban összesen 111, 1987-ben 160, 1988-ban 135 szerződést írtunk alá, amelyek mintegy kétharmada vonatkozott konkrét kutatásra. A különböző diszciplínák képviselőivel való kapcsolattartás és együttműködés érdekében kisebb kollokviumokat is szerveztünk. Ezek közé tartozott 1986-ban két kerekasztal-beszélgetés Magyarságkutatás és néprajz címmel, amelyek fő előadói Voigt Vilmos és Kósa László voltak, majd 1988-ban az MTA Irodalomtudományi Intézetével együttműködve szervezett házi konferenciánk a határainkon túli magyar irodalom kérdéseivel. Ezen – Kiss Gy. Csaba mellett – Görömbei András, Pomogáts Béla és Szegedy-Maszák Mihály adott elő.

A csoport működésének anyagi feltételei jók voltak. Első teljes évünkben, 1986-ban a kért 5,7 millió helyett 5 millió forintból gazdálkodhattunk. Ebből 2 milliót az intézet profiljába vágó témákon dolgozó hazai és külföldi (kisebbségi) magyar kutatók megbízási díjaira, 1 milliót kézikönyvtárunk és archívumunk megalapozására, 2 milliót pedig bérekre fordítottunk. Ebből a 2 millióból a kulturális szférában szokásos bérek átlagát jelentősen meghaladó fizetéseket tudtunk biztosítani. Az én utolsó, 1985. január 1-jén megállapított fizetésem a Történettudományi Intézetben 5700 forintot tett ki. A Magyarságkutató Csoport főmunkatársai – így én is – havi 7700 forinttal indultak, amelyhez a második idegen nyelvtől számítva felsőfokú nyelvvizsgáért az alapbér 15%-át, középfokú nyelvvizsgáért 8%-át fizettük. Miután 1986 nyarán angolból is megszereztem a középfokút, az én esetemben ez 31% pluszt jelentett, amihez igazgatóhelyettesi pótlékként további havi 2000 forint járult. Ez azt jelentette, hogy havi 12 ezer forint fizetést kaptam, amely kicsit több mint kétszerese volt a Történettudományi Intézetben kapott béremnek, és majdnem kétszerese az akkori országos átlagkeresetnek (6435 forint).

Pénzügyi kondícióink a későbbiekben valamelyest romlottak. Az 1980-as évek első felében hozott további reformintézkedések ellenére a magyar gazdaságot nem sikerült újabb növekedési pályára állítani. Az 1960-as és 1970-es évekre jellemző 4–6%-os évi növekedés után a nemzeti jövedelem 1981–1985 között már csak 1,6%-kal, 1986–1990 között pedig már csak 0,3%-kal emelkedett. 1985-től gyorsuló ütemben nőtt az ország adósságállománya is, ami a fogyasztói árak rohamos növekedésével – 1986: 5,5%, 1987: 8,6%, 1988: 15,5%, 1989: 17% – járt együtt.9 1986-ban még nagyon kedvező fizetéseink – amelyek évente mintegy 300–400 forinttal emelkedtek – reálértéke ennek következtében évről évre csökkent. A magyar társadalomban ezt nagyon sokan megszenvedték. Én szerencsére nem tartoztam közéjük. Különböző írásaim honoráriumaival, előadói díjakkal és kutatási pénzekkel 1986-ban rendes fizetésemet éves szinten 70%-kal tudtam növelni, 1987-ben pedig egyenesen megdupláztam. Vagyis 1986-ban havi 20 ezer, 1987-ben havi 25 ezer forint bevétellel rendelkeztem. S mivel a személyi jövedelemadót csak 1988-ban vezették be, ezek ekkor még tiszta jövedelemnek számítottak. Az egy keresőre jutó bruttó havi átlagbérnek (6435, illetve 6987 forint) ez mindkét évben kicsivel több mint háromszorosa volt. Ez azt jelentette, hogy a továbbra is nagyon magas olajárak és egyéb létfenntartási költségek emelkedése ellenére anyagi nehézségek nélkül tudtunk élni. 1986 tavaszán a Trabantot egy Jugoszláviában gyártott Zastavára cseréltük, s ettől kezdve csak akkor – például 1987-ben – nem mentünk külföldre nyaralni, ha az én kötelezettségeim vagy szakmai programjaim ezt nem tették lehetővé. A Magyarságkutató Csoport igazgatóhelyetteseként tehát nemcsak tudománypolitikai, hanem anyagi szempontból is „szintet léptem”.

Beosztásomból adódóan és a magasabb bérért természetesen jóval több adminisztratív teher nehezedett rám, mint akármelyik korábbi munkahelyemen. Különösen így volt ez 1986 májusától, amikor igazgatónkat – előre nem tervezett módon – Köpeczi Béla az Országos Széchényi Könyvtár főigazgatójává is kinevezte. Gyula munkaidejének és energiáinak túlnyomó többségét ettől kezdve a könyvtár vezetésére kellett hogy fordítsa, s a kutatócsoport ügyeire egyre kevesebb ideje maradt. Az elvi döntéseket mindenesetre ezután is ő hozta, azok végrehajtása és végrehajtatása azonban legnagyobbrészt rám, illetve a TS–4/5-ös kutatási programok esetében Diószegi Lacira hárult. A TS–4/5 program része volt annak a kutatásfinanszírozási reformnak, mely az intézménytámogatásról a tématámogatásra való áttérést célozta. Ugyanebbe az irányba mutatott az éppen 1986-ban induló Országos Tudományos Kutatási Alap (OTKA), amelyhez szintén pályáztunk A magyar kisebbségek és szórványok története és jelene 1919–1985 című témával. Ez tulajdonképpen megegyezett az intézet rendeltetésszerű kutatási területével, úgyhogy többletmunkát senkinek sem jelentett, csak plusz pénzt. A pályázatot Juhász Gyula neve alatt adtuk be és nyertük el, gyakorlatilag azonban ennek a menedzselése is rám és egy ideig, amíg a politika be nem szippantotta, Kiss Gy. Csabára hárult.

A Történettudományi Intézettől eltérően nem két, hanem csak heti egy intézeti napunk volt: hétfő. Ilyenkor a kutatóknak is bent kellett tartózkodniuk, egyébként csak a könyvtárosoknak és az adminisztratív dolgozóknak. Számomra a nap minden hétfőn 9 óra körül kezdődött, amikor a reggeli kávé mellett Gyulával megbeszéltem az aktuális teendőket. Ezután visszavonultam az irodámba, s különböző ügyeket intéztem. Én készítettem el az intézet szervezeti és működési szabályzatát, valamint azt a bemutatkozó füzetet, amely céljainkat és munkatársaink tudományos profilját tartalmazta. Ezt angolra, németre, franciára és oroszra is lefordíttattam. A továbbiakban ezek voltak a kollektív névjegyeink. Én választottam ki és rendeltem meg első fénymásoló gépünket, amit a gyártó után akkor még mindenki xeroxnak hívott. Ezek egész Magyarországon ekkortájt kezdték felváltani az addigi stencilezőgépeket. Rövidesen beszereztünk még kettőt, egyet az archívumnak, egyet pedig Diószegi irodájának. Ezek forradalmian új dolognak számítottak, csakúgy, mint az ugyanekkor megjelenő, telefonra köthető faxgépek és végül a szövegszerkesztők. Ez utóbbiakból, amelyek egy-két év alatt kiszorították az írógépeket, az évtized végén, 1988–1989-ben vettük meg az első darabokat.

Az első fél évben rendkívül sok energiát vett el megfelelő elhelyezésünk. Az első hónapokban a remélt kilenc helyett mindössze három szobánk volt: Gyula igazgatói irodája és annak előszobája két adminisztratív dolgozónkkal, valamint egy harmadik: mi többiek ezen osztoztunk. Az áldatlan helyzet megszüntetésére különféle tervek merültek fel, ám miután Gyula főigazgató lett, a legegyszerűbb megoldás valósult meg. Az érintett könyvtárosok rosszallását kiváltva Gyula néhány hónap alatt kiürítette az egyik folyosó szobáit, s így megszűntek vagy legalábbis jelentősen enyhültek elhelyezési gondjaink. 1986 végétől négy-öt irodahelyiség állt rendelkezésünkre. Én Gyula addigi irodáját foglaltam el, amely telefonnal és faxszal is fel volt szerelve, az előszobában pedig egy másológép is a rendelkezésemre állt. Intézeti munkafeltételeim tehát ideálisak voltak.

A könyvtár és archívum egy többszobányi, nagy alapterületű teremben rendezkedett be. Ennek polcaira már az első évben, 1986-ban közel ezer kötet – lexikonok, szótárak, a különböző diszciplínák kézikönyvei, valamint a határon túli magyarság történetével és jelenével foglalkozó szakmonográfiák – kerültek. Kézikönyvtárunk 1987-ben további félezer, 1988-ban pedig 169 – jelentős részben külföldi – szakmunkával gyarapodott. Hasonló ütemben emelkedett a megrendelt sajtótermékek száma is. 1986-ban 68, 1987-ben 89, 1988-ban 90 napi- és hetilapra, valamint folyóiratra fizettünk elő. Ezek mintegy kétharmadát Magyarországon nyomták, a többit a szomszédos országokban és Nyugaton. A külföldi magyarság magyar nyelvű lapjai mellett előfizettünk román, szlovák és szerbhorvát nyelvű periodikákra, valamint nyugat-európai hírmagazinokra, köztük a Spiegelre, a Newsweekre, az Expressre és az East European Reporterre. Utóbbiak ugyanúgy a szabadpolcra kerültek, mint a Történettudományi Intézetben, miközben a nagy könyvtárak még mindig „rejtegették” őket az olvasók elől. Rendszeresen vásároltuk a magyarországi szamizdat kiadványokat, valamint minden olyan kéziratot és dokumentumanyagot, amely a profilunkba vágott. Ez a gyűjteményrész 1988 végén már 811 tételből állt. Minden túlzás nélkül kijelenthető tehát, hogy Dippold Peti és munkatársai két-három év alatt olyan könyv-, sajtó- és kéziratgyűjteményt hoztak létre, amely szolid alapot biztosított kutatásainkhoz és a világ ügyeiben való tájékozódásunkhoz. S ha valami mégis hiányzott, azt házon belül beszerezhettük az OSZK gyűjteményeiből. Tekintettel a számítógépes technika nyújtotta új lehetőségekre az archívum munkatársai 1988 végén megkezdték a felkészülést a magyar sajtótermékek számunkra releváns közleményeinek digitális nyilvántartására.10

Munkamegbeszéléseinket és más közös rendezvényeinket mindig az intézeti napokon, vagyis hétfőnként tartottuk. Gyulával úgy állapodtam meg, hogy a hétfők mellett én minden pénteket is az intézetben töltök, s ha szükséges, akkor a hét közepén is néhány órát vagy egy-egy fél napot. Mindaddig, amíg Gyula csak a mi igazgatónk volt, ez a munkarend működött is. Azt követően azonban, hogy főigazgató lett, egyre kevésbé. A létszám növekedésével és a teendők szaporodásával egyre több időt lett volna indokolt az intézetben töltenem, ami viszont elvont volna Bethlennel kapcsolatos kutatásaim befejezésétől és tervezett biográfiám formába öntésétől. Emiatt folyamatosan nőtt bennem a feszültség, különösen hogy Gyula lényegében azt várta volna tőlem, hogy hozzá hasonlóan minden vagy majdnem minden napon legyek elérhető. Ehhez járultak a munkatársak között nagyon gyorsan kialakult ellentétek és belső feszültségek, amelyeket szintén nekem kellett valahogyan kezelni és elsimítani. Életemben először kerültem olyan helyzetbe, hogy emberi konfliktusok megoldását várták tőlem. Ez a helyzet hallatlanul megviselt, valószínűleg jobban, mint azokat, akik panaszkodni jöttek hozzám. Gyakran küzdöttem alvászavarokkal, amin nyugtatókkal és altatókkal, sőt olykor alkohollal igyekeztem úrrá lenni. Ezektől viszont visszaesett másnapi munkateljesítményem. Mindezek miatt már a második évre elegem lett az igazgatóhelyettesi beosztásból, s a vállalt öt évet csak becsületből csináltam végig. Legszívesebben már az első egy-két év után visszavedlettem volna egyszerű kutatóvá.

A kapcsolattartást intézetem, illetve Gyula és köztem nagyban megkönnyítette volna, ha lett volna otthoni telefonom. Ezt azonban hiába igényeltem Gödre költözésem óta újra és újra, tehát közel tíz éve, sohasem kaptam meg. Mindig azzal utasítottak el, hogy a gödi fővonal nem bír el több mellékállomást. Most viszont úgy gondoltam, hogy új beosztásomban nagy valószínűséggel teljesítik megújított kérésem. Biztosra akartam menni, ezért nemcsak Gyulától kértem támogatólevelet, hanem közvetítésével Berend T. Ivántól, az MTA akkori elnökétől, valamint Dobos Laci segítségével Pozsgay Imrétől, a Hazafias Népfront főtitkárától is. Mindhárom támogatóm erőteljesen hangsúlyozta, hogy beosztásom, a tudományos életben betöltött szerepem és közéleti feladataim feltétlenül indokolttá teszik, hogy végre kapjak telefont. Ezekkel a támogatói nyilatkozatokkal felszerelkezve előzetes egyeztetés után felkerestem az Észak-pesti Távközlési Üzem vezetőjét Vácon, aki egy kis füstös irodában üldögélt a Marxról elnevezett téren. Molnár Sándor meghallgatott, elolvasta a három levelet, majd felém fordult, és némi mesterkélt álmélkodással az arcán csak ennyit mondott: „Romsics elvtárs! És most azt hiszi, hogy ezektől a levelektől lesz telefonja?” Nem hagytam annyiban, elmentem feletteseihez, a Budapesti Postaigazgatóságra, ahol megértést mutatva iktatták a panaszomat, ám ők sem csináltak semmit. Vagy ha igen, telefonom nem lett tőle. Évek múlva, amikor ezt a történetet elmeséltem egyik helyi ügyekben járatos gödi barátomnak, az illető jót derült, és utólag kiokosított. Elég lett volna egy borítékot vinned, nem hármat, de azt az egyet 30-40 ezer forinttal kibélelve – mondta nevetve.

Kutatás, kutatásszervezés és politikai tanácsadás

Új pozícióm természetesen nemcsak hátrányokkal, hanem előnyökkel is járt. Átlagon felüli anyagi javadalmazásom mellett ezek közé sorolom gyakori külföldi útjaim. Az 1986 és 1990 közötti öt évben – a turistautakat nem számítva – összesen mintegy hússzor hagytam el az országot. Ezeknek az utaknak mintegy fele egyéni kutatásaimhoz kapcsolódott, vagy személyre szóló meghívás volt, másik része azonban közvetlenül vagy közvetve új munkakörömmel függött össze. Céljuk általában a kapcsolatteremtés és a külföldi partnerintézetekkel kialakítandó közös kutatások előkészítése volt.

Az első ilyen külföldi útra 1986 szeptemberében került sor, amikor a Nemzetközi Magyar Filológiai Társaság második kongresszusát tartotta Bécsben. Intézetünk munkatársainak legalább kétharmada részt vett ezen, s hárman közülük – Kiss Gy. Csaba, Fejős Zoltán és Székely András Bertalan – előadást is tartottak. A rendezvény meghirdetett témája kissé komplikált megfogalmazásban így hangzott: „A magyar nyelv, irodalom, történelem és néprajz a Duna-völgyi népek kultúrájával kölcsönhatásban, különös tekintettel a 18–19. század és a 19–20. század fordulójára”. A csaknem egyhetes, hétfőtől péntekig tartó kongresszuson tizenegy plenáris jellegű főelőadás és hat – részben párhuzamos – szekcióban további közel száz előadás hangzott el. Ezekről ugyanúgy nem lehetett átfogó képet alkotni, ahogy az 1985-ös stuttgarti konferencia teljes keresztmetszetéről sem. A címben megnevezett négy társadalomtudományi diszciplína közül leginkább alulreprezentált a történelem volt, ami a szervezők álláspontjából – a történetírás nem tartozik a filológiajellegű tudományok közé – következett. Az előadásoknál ezért számomra fontosabbnak bizonyultak a folyosói és esti beszélgetések, valamint néhány „hungarológus” megismerése a jelen lévő háromszázból. Közülük kettővel maradtam tartós kapcsolatban: a müncheni K. Lengyel Zsolttal (1960) és a hamburgi Holger Fischerrel (1946).

K. Lengyel Zsolt Kolozsváron született, érettségizett, és 1974-ben települt át szülei után Nyugat-Németországba. Történelem szakon végzett Münchenben, és 1984-től az 1962-ben alapított Ungarisches Institut kiadványait – az 1964-től megjelenő Studia Hungarica című német nyelvű, de magyar történelemmel foglalkozó könyvsorozatot és az 1969-től kiadott Ungarn-Jahrbuch című évkönyvet – gondozta. Zsolt elsősorban a transzilvanizmus iránt érdeklődött, ami Bethlen Istvántól sem állt távol, úgyhogy könnyen és gyorsan megtaláltuk a közös hangot. Ennek eredményeként jelent meg Graf István Bethlens Konzeption eines unabhängigen oder autonomen Siebenbürgen című tanulmányom 1987-es évkönyvükben, s a tanulmány függelékeként az a francia nyelvű – addig ismeretlen – dokumentáció, amely az 1919–1920-as magyar–román titkos tárgyalásokról készült feljegyzéseket tartalmazta, s amelyet akkoriban fedeztem fel a Magyar Országos Levéltár anyagai között.

Zsolttól eltérően Holger tőről metszett német volt, viszont az 1970-es évek elején ösztöndíjasként több mint egy évig a budapesti egyetemen is tanult történelmet, úgyhogy enyhe akcentussal ugyan, de magyarul is kiválóan beszélt, s disszertációját a magyar polgári radikalizmus 1918 előtti történetéről írta. A hamburgi egyetem 1959-ben alapított Finnugor Szemináriumának munkatársaként Magyarország földrajzát és történelmét oktatta finnugor szakos és egyéb érdeklődő diákoknak. Zsolt ekkor még nem járt Magyarországra, Holger viszont Bécsből Budapestre jött néhány napra. Úgyhogy szeptember 29-én, hétfő délután már előadást is tartott nálunk a németországi (elsősorban hamburgi) hungarológiai oktatás helyzetéről. Rajta kívül egyébként még nyolc külföldi magyar adott elő 1986-ban intézetünkben: Erdélyből Balogh Edgár, Gáll Ernő, Kallós Zoltán és Méliusz József, Angliából Czigány Lóránt, s a hazaiak közül Berend T. Iván, Barabás János a pártközpontból és Szepes István, kolozsvári főkonzulunk.

Zsolt és Holger mellett Bécsben ismertem meg Galambos Ferenc atyát, az 1968-ban alakult Burgenlandi Magyar Kultúregyesület egyik vezetőjét, aki nagy energiával dolgozott egy őrvidéki „Magyarságtudományi Intézet” létrehozásán, továbbá Lizanec Péter professzort, aki az ungvári egyetem 1963 óta működő magyar filológiai tanszékét vezette. Romániát hivatalosan – a konferencia résztvevőinek névjegyzéke szerint – egyetlen küldött képviselte: Szabó Zoltán, a Babeş–Bolyai Egyetem nyelvészprofesszora. Noha a névjegyzékből hiányzott, rajta kívül jelen volt, sőt előadást is tartott Cs. Gyimesi Éva ugyancsak Kolozsvárról. Úgy alakult, hogy egyikükkel sem kerültem kapcsolatba.

Azt, hogy 1987. április 4-én ismét ünnepi beszédet kellett mondanom, ezúttal az Országos Széchényi Könyvtár dolgozóinak, beosztásom hátrányai közé soroltam. A felkérést Gyulától kaptam, akinek persze mondhattam volna nemet, ám nem akartam egyébként sem teljesen harmonikus kapcsolatunkat tovább rontani. A felkérést elfogadtam, s kilenc évvel korábbi megszólalásomhoz hasonlóan most is úgy döntöttem, hogy az ilyenkor szokásos ömlengések helyett nem elsősorban április 4-ről, hanem „jelenünkről és jövőnkről” fogok beszélni. Éspedig eltérően 1978-tól, ezúttal nem metaforákban, hanem nagyon is konkrétan és egyértelműen. „A mai magyar társadalmat – kezdtem mondandóm a történeti bevezető után – három nagy kérdéscsoport foglalkoztatja: a gazdaság helyzete, a gazdasági reform kiterjesztése társadalmi és politikai intézményrendszerünkre, és végül a magyar kisebbségek sorsa.” A gazdasági reformok szükségességéről – kompetencia hiányában – közhelyeknél többet nemigen mondtam. A társadalmi és politikai teendőkkel kapcsolatban történelmi példák alapján azt igyekeztem bizonyítani, hogy „a gazdasági reform mindig ott és akkor haladt előre, ahol és amikor politikai reformok is kísérték. […] Az elérendő cél e téren az kellene legyen, hogy a makro- és mikroszintű érdekek részben még mindig álcázott és »kiskapus« érvényesülését az érdekek szabadabb és nyíltabb artikulációja, a paternalista centralizmust pedig az állampolgárok és a különböző szintű autonómiák kezdeményezéseinek és érdekérvényesítési lehetőségeiknek az egyértelműbb intézményesítése váltsák fel.”

Legrészletesebben a magyar kisebbségekkel kapcsolatos hazai politikáról beszéltem, ami – tekintettel munkámra és beosztásomra – aligha lepett meg bárkit is. „Úgy gondolom, teljesen természetes – rögzítettem kiindulópontom –, hogy egy nemzet közösséget érez, és közösséget vállal idegen állampolgárságú tagjaival. A természetellenes az lenne, ha nem így érezne, és nem így viselkedne. Különösen így van ez akkor, ha a nemzettest elszakított [kézzel javítva: határokon túli] részeit veszélyek fenyegetik. Ha elveszik tőlük anyanyelvüket, megfosztják őket múltjuktól, és elvágják rokoni, baráti kapcsolataikat. De mi itt a teendő? A magánember oldaláról nézve semmi más, mint a kapcsolattartás – még ha ez az utóbbi időben meg is nehezült. Az állam és az állampolgár oldalról nézve pedig azoknak a formáknak és eszközöknek a keresése, amelyek segítségével kisebbségeink megmaradhatnak magyarnak. A magyar politika az utóbbi években, s különösen az utóbbi hónapokban e téren is szakított bizonyos régi elvekkel, és remélhető, hogy ez a folyamat egy átgondolt stratégia részeként folytatódni is fog. Optimizmusra azonban, azt hiszem, ennek ellenére sincs sok ok. Magyarország kezében sajnos nincsenek és nem is lesznek olyan eszközök, mint amilyenekkel Izrael vagy a Német Szövetségi Köztársaság rendelkezik. Bizonyos azonban, hogy annál egy kisállam is többet tehet, mint amit mi az elmúlt évtizedekben tettünk.”

Beszédem hangvételével okoztam némi meglepetést, de megrovást senkitől sem kaptam. Sőt, Gyula kifejezetten elégedett volt, és gratulált. 1987 tavaszán ez a mondanivaló és hangütés már a tűréshatáron belül helyezkedett el. Arday Lajos és a Gorkij-könyvtár két vezetőjének kíséretében néhány nap múlva ezért megnyugodva utaztam Zágrábba, hogy az ottani Migrációs és Nemzetiségkutató Intézet vezetőivel megállapodjunk a horvátországi magyarok közelmúltjának és jelenének, nyelvállapotuknak, oktatási és művelődési viszonyaiknak, identitástudatuknak és az asszimilációs folyamatoknak a kutatásáról. Vendéglátóink nagyon kedvesek voltak; a hozzám hasonló korú igazgatóval először diskuráltam Shakespeare nyelvén. A második napra megérkezett belgrádi követségünk fiatal kulturális attaséja, Varga Imre, akinek a kíséretében Eszékre látogattunk, és az ottani magyarság kulturális vezetőivel találkoztunk. Jugoszlávia élén ekkor már (1986-tól) Slobodan Milošević állt, ám azt, hogy az ország rövidesen elemeire hullik szét, ekkor még senki sem gondolta. Maximum a tartományi önállóság növekedésében reménykedtek a horvátok és a szlovénok is.

Zágrábi tárgyalásaink eredményesek voltak. Joó Rudolf irányításával ötfős kutatócsoport alakult, amely az 1986-ban befejeződött szlovén–magyar kutatáshoz hasonlóan három horvátországi – egy vegyes lakosságú, egy horvát és egy magyar többségű – település 20. századi múltját és jelenlegi helyzetét kívánta megvizsgálni döntően a különböző nemzetiségek együttélése szempontjából. Az év második felében elkészült a részletes kutatási koncepció, a témára vonatkozó bibliográfia és a próbakérdőív. Sőt, novemberben sor került a kijelölt települések terepbejárására és a kérdőívek kipróbálására is. A részletes vizsgálatokat 1988–1989-ben terveztük lebonyolítani. A három település általános helyzetének felmérése, illetve az egyes családok és személyek reprezentatív adatfelvétele 1988-ban meg is kezdődött, ám a zágrábi intézet változó szempontjai és fokozódó érdektelensége miatt nem fejeződött be. A terepmunka tapasztalatainak és a felvett kérdőíveknek a feldolgozását kutatóink önállóan végezték el 1989-ben. A politikai fejlemények lehetetlenné tették a tervezett közös kötet megjelentetését is. A horvát kollégák felméréseinek eredményei, úgy tudom, sohasem kerültek nyilvánosságra, s a mieink is csak részlegesen és a tervezettnél jóval később.11

Zágrábból hazatérve megkezdtem a felkészülést londoni utamra, ahová a British Council két és fél hónapos ösztöndíjával indultam május közepén. A Magyarságkutató Csoport munkájával ez nem függött össze; az ösztöndíjat azért kértem és kaptam, hogy Bethlennel kapcsolatos kutatásaimat kiegészíthessem a londoni állami levéltár (Public Record Office) külügyi gyűjteményének (Foreign Office) magyar vonatkozású és főleg Bethlennel kapcsolatos anyagainak átnézésével. Bár Magyarország geopolitikai helyzete Bethlen és minden más magyar vezető számára olasz- és németorientációt írt elő, egyáltalán nem volt mindegy, hogy ezt milyen mértékben sikerül ellensúlyozni francia s különösen brit kapcsolatokkal. Ez utóbbit Bethlen miniszterelnökként és ellenzéki politikusként az 1930-as években és a háború alatt egyaránt alapvető fontosságúnak tartotta. Joggal feltételeztem tehát, hogy „hősöm” működésének fontos dokumentumait fogom feltárni. És ebben nem is csalódtam.

A kormányalakítása előtti időkből rábukkantam arra a hosszú levelére, amelyet Lloyd George miniszterelnökhöz intézett 1919. augusztus 8-án, s amelyben a cseh, román és délszláv igények „teljes kielégítése” ellen emelte fel a szavát, s az idegen impérium alá kerülő magyarság érdekében könyörgött védelemért. Méltányos és észszerű rendezés esetén – fogalmazta meg több-kevesebb nyíltsággal – Magyarország tudomásul veszi a győztesek feltételeit, s „minden szomszédjával békében és harmóniában” élve alkalmazkodni fog az új Európa gazdasági és politikai rendjéhez. Ellenkező esetben, tehát ha a szomszédos népek igényeit teljes mértékben kielégítenék, „A nélkülözés és kétségbeesés olyan tettekre késztetné a nemzetet, amelyek állandóan veszélyeztetnék Kelet-Európa békéjét”. Bár a brit Külügyminisztérium hírszerző osztályának munkatársai nem tulajdonítottak nagy jelentőséget Bethlen levelének – „Not much in this”, írta rá egyikük –, a későbbiek alapján valószínűsíthető, hogy az mégiscsak eljuthatott a miniszterelnökségre.12 A párizsi békekonferencia 1920-as utóértekezletein Lloyd George ugyanis Bethlen okfejtéséhez nagyon hasonló módon szállt síkra – eredménytelenül – az addigra már megállapított magyar határok etnikai elvű, méltányos módosításáért.

Ennél jóval fontosabb felfedezésnek gondolom Bethlen utolsó, 1941. február 10-én tartott előadása (Korunk uralkodó eszméi és báró Eötvös József) autentikus magyar szövegének a megtalálását. Ez azért került Londonba, mert 1941 elejétől a Foreign Office reális lehetőségként kezelte egy Bethlen vezetésével megalakítandó emigráns magyar kormány felállítását, s ennek előkészítése szempontjából terjeszteni akarták a potenciális kormányfő előadásának angolra fordított változatát. Bár a terv meghiúsult, Bethlen előadása nagyon fontos támpont akkori gondolkodásának rekonstruálásához. Nem igaz – hangsúlyozta alapvetően mindig is liberális-konzervatív politikai krédójának megfelelően –, hogy a felvilágosodás és a francia forradalom vezéreszméi, illetve ezek átültetése a gyakorlatba, a 19. századi liberális örökség örökre eltűntek a történelem süllyesztőjében; és nem igaz, hogy a 20. századi diktatúrák két válfaja, a fasiszta-nemzetiszocialista és a kommunista végérvényesen legyőzték ezeket. Az európai diktatúrák átmeneti államformák, amelyek nem utolsósorban azért alakultak ki, mert az első világháború utáni demokráciák nem vették figyelembe Eötvös és mások figyelmeztetését a szabadság, testvériség és egyenlőség közötti helyes arányokról: bevezették az általános és titkos választójogot, piedesztálra emelték a „korlátlan népfelség” elvét, és ezáltal a „vagyontalan proletár tömegeket” tették úrrá az egész társadalom fölött. Ezzel magyarázható, hogy „a megrettent polgári társadalom boldogan veti magát az olyan diktatúrának a karjaiba, amely alkalmasnak látszik arra, hogy őt a diktatúra rosszabbik fajtájától, a proletárdiktatúrától mentse meg”. A teendő ezért a liberális-demokratikus hagyomány megtisztítása saját túlzásaitól; a népfelség elvének korlátozása, a mindenkori elit szerepének elismerése; a gazdasági szabad verseny és a társadalmi individualizmus ötvözése az állami beavatkozással és a szociális törvényhozással, ahogy ezt például a New Deallel az Egyesült Államokban Roosevelt elnök tette.13

A Kew Gardenben található távoli levéltáron kívül gyakran megfordultam a British Libraryben, amely akkor még a város központjában, a British Museum épületében fogadta olvasóit, és ugyanolyan hagyományos módon működött, mint a párizsi, a bécsi és a budapesti. A katalógusokból kikerestem a raktári jelzetet, kitöltöttem a kérőlapot, és tíz-húsz perc múlva megkaptam a kért könyvet. Ezek közül leghasznosabbnak C. A. Macartney – 2006 óta magyarul is olvasható – kétkötetes nagy politikai narrációja bizonyult a két világháború közötti Magyarországról (October Fifteenth). Bár Macartney, akit egy Ránki György által szervezett vacsora keretében az 1980-as évek elején a töki csárdában egyébként személyesen is megismertem, döntően az 1929 utáni politikai fejleményekről írt, a bevezető fejezetekben a Bethlen által létrehozott politikai konstrukcióval is érdemben foglalkozott, éspedig nekem eléggé tetsző módon. A magyarokkal rokonszenvező és magyarul is jól beszélő brit tudós Horthyt és Bethlent egyaránt konzervatív politikusként mutatta be, rendszerüket pedig olyan konzervatív-autoriter típusú parlamentarizmusként írta le, amilyennek tőle függetlenül, munkáját korábban nem ismerve, én is.

A kutatás mellett sokat jártam antikváriumokba és könyvesboltokba. A központhoz közeli egyetemi negyed szélén ekkor fedeztem fel a Waterstones könyváruházat, ahol órákat töltöttem a több termet betöltő és szakszerűen kategorizált történeti munkák tanulmányozásával. Később az Egyesült Államokban ennél nagyobb könyvesboltokban is megfordultam, de a történettudomány szempontjából szakszerűbb gyűjteményt sehol sem találtam. Ha Londonban járok, legalább fél napot mindig eltöltök itt. Valakitől megtudtam, hogy Párizshoz és Bécshez hasonlóan a Szent Pál-katedrális mellett Londonban is található egy olyan könyvesbolt, amelyben a kelet-európaiak ingyen könyvekhez juthatnak. Ide is többször elzarándokoltam – néha szemüvegben, máskor anélkül, néha hátra-, néha homlokba fésült hajjal, hogy minél több könyvhöz hozzájussak. Ez sikerült is. A kifejezetten politikai munkák mellett ekkor tettem szert Winston Churchill Nobel-díjas nagy munkájának (The Second World War) hat kötetére és A. J. P. Taylor The Origins of the Second World War című klasszikus opusára. Nem emlékszem rá, hogy összesen hány könyvet sikerült ily módon begyűjtenem, csak arra, hogy felmértem: számuk és súlyuk miatt nem tudom repülőn hazavinni őket. Egy kávé mellett elpanaszoltam bánatom londoni nagykövetségünk fiatal kulturális attaséjának, aki Diószegi Laci évfolyamtársa volt a közgázon. Horváth Gábor gondolkodás nélkül rávágta: majd ő megoldja. Hozzam be a könyveket a követségre, s ő egy zsákba csomagolva futárpostával hazaküldi őket ingyen. A teendőm annyi, hogy hazaérkezésem után bemegyek értük a Külügyminisztériumba. Minden úgy történt, ahogy mondta. A magyar követség hazaszállított nekem vagy két tucat olyan könyvet, amelyeknek legalább a fele a rendszerellenes, tiltott könyvek kategóriájába tartozott. 1987-et írtunk.

A könyvtárazást – mint 1981-ben Párizsban – általában összekötöttem egy közeli nyelviskola látogatásával, amire a középfokú nyelvvizsga ellenére nagy szükségem volt. Immár negyedszer tapasztaltam meg, hogy más dolog különböző nemzetiségű emberekkel egy közvetítő nyelven érintkezni, és egészen más anyanyelvi beszélőkkel. Az angolom javítása szempontjából sokat jelentett volna egy olyan hozzám hasonló korú kutatói közeg, mint amilyen Mainzban vett körül 1984-ben, vagy akár egy itteni Cité Universitaire. Londonban azonban ilyenre nem leltem; úgyhogy korábban itt járt pesti kollégáim ajánlásával egy idős magyar házaspárnál laktam az egyik külvárosi negyedben. Ők nagyon kedvesek voltak, egy alkalommal Brightonba és a tengerpartra is elvittek kirándulni, ám velük természetesen magyarul beszéltem. És magyarul beszéltem azokkal a londoni magyar értelmiségiekkel is, akik a Szepsi Csombor Mártonról elnevezett, 1963–1964-ben alapított kört vezették és látogatták. Kettővel kerültem közülük szorosabb kapcsolatba: Péter Lászlóval és Czigány Lóránttal. Mindketten 1956-ban hagyták el Magyarországot.

Péter László (1929–2008) a budapesti egyetem bölcsészkarán végzett 1951-ben történelem és levéltár szakon Szűcs Jenővel együtt. Hajnal István tanítványának tartotta magát, s pályáját mesteréhez hasonlóan levéltárosként kezdte. Ausztrián és Nyugat-Németországon át 1957-ben végül Angliába került, ahol az oxfordi Nuffield College-ba küldték posztgraduális diáknak. Bár egyik tutora C. A. Macartney volt, nem 20. századi problémákkal, hanem 19. századi állam- és alkotmánytörténettel kezdett foglalkozni. Miután doktori fokozatot szerzett, 1963-ban a londoni egyetemen a School of Slavonic and East European Studies oktatója lett, amelyet még 1915-ben alapított Robert W. Seton-Watson és Tomáš G. Masaryk. Ekkor már évek óta az intézmény professzoraként dolgozott, és teljesen belesimult a brit egyetemi közegbe: angol felesége volt, nyaranta Skóciába járt hegyet mászni, tweedzakót hordott, pipázott, és mindig az intézmény tanári klubjába hívott meg teázni. Itt ismertetett össze Norman Daviesszel, akinek Lengyelország történetéről írott könyve (God’s Playground) 1981-ben jelent meg, s aki már készült következő nagy munkájára, az 1996-ban megjelent Európa-történeti összefoglalására (Europe: A History). Péter egy alkalommal egyetemi szemináriumára is elvitt, ahol diákjai Bethlenről és a Horthy-korszakról kérdezgettek.

Czigány Lóránt (1935–2008) a szegedi egyetem magyar–történelem szakán kezdett tanulni 1954-ben. A forradalom alatt nemzetőrnek állt, s a bukás után barátnőjével, Salacz Magdával együtt „disszidált”. Ők is Londonba kerültek, ahol 1957-ben össze is házasodtak. Lóránt előbb Oxfordban, majd Londonban tanult, és 1962-től a British Library magyar szakreferenseként dolgozott. 1969-től néhány évig a University of Californián tanított Berkeley-ben magyar nyelvet és irodalmat, majd visszatérve Londonba a BBC magyar szekciójának és a The Timesnak a külső munkatársa lett. 1984-ben jelent meg The Oxford History of Hungarian Literature from the Earliest Times to the Present című összefoglaló munkája, amelyet a világ számos egyetemén használnak tankönyvként. Péter Lászlótól eltérően, aki a világ magyarságát integrálni igyekvő hazai törekvések iránt kevéssé érdeklődött, Lóránt az 1970-es évektől bekapcsolódott az anyanyelvi mozgalomba, amelynek védnökségi tagja, a Nemzetközi Magyar Filológiai Társaságnak pedig 1977-től végrehajtó bizottsági tagja volt.

A két és fél hónap alatt mindkettőjükkel sokat beszélgettem – Péter Lacival többnyire munkahelyén teázgatva, Lóránttal pedig főleg otthonában, egy-egy üveg whisky mellett, s olykor vacsoravendégként is. Kiderült, hogy felesége, Magda Kalocsán született, ott is érettségizett, s így még közös ismerősökre is bukkantunk. Társalgásunk olykor a magyar történelem vitatott kérdései, többnyire azonban a szovjet, a kelet-európai és ezen belül a magyarországi változások körül forogtak, amelyek éppen 1987 nyarán új szakaszukba léptek.

A Hazafias Népfront égisze alatt 1986 októberére elkészült a Fordulat és reform című kibontakozási javaslat, amelyet zömmel a Pénzügykutató Intézet munkatársai – Antal László, Csillag István, Lengyel László és Matolcsy György – állítottak össze, s amelynek kiegészített és némileg „megszelídített” változata a Közgazdasági Szemle 1987. júniusi számában is megjelent. A válságból való kilábalás és egy új növekedési szakasz megalapozása érdekében ez egy olyan „átfogó, radikális, demokratizáló és decentralizáló piaci reformot” követelt, amelynek lényege a megkezdett tulajdoni reform folytatása és a vállalati vezetés „vagyonérdekeltségének” a megteremtése volt. Ugyancsak 1987 nyarán látott napvilágot Bihari Mihály Reform és demokrácia című tanulmánya, amely egy olyan „demokratikus berendezkedésű szocializmus” körvonalait vázolta fel, amelynek plurális rendszerében „a kommunista párt vezető szerepe” még megmaradt volna. Harmadikként ezekhez társult a Beszélő-kör Társadalmi Szerződés című, szintén 1987 nyarára elkészült, de csak szamizdatban terjedő anyaga, amely „a nagy szomszéd” meggyengülését érzékelve lehetőséget látott arra, hogy a többi kelet-európai állammal együtt Magyarország is növelje a „Szovjetunióval szembeni viszonylagos önállóságát”, és a politikai vezetés elinduljon „egy demokratikus önkormányzatú, önálló Magyarország felé”. Explicit vagy implicit módon mindhárom anyag hangsúlyozta, hogy 1956 nagy céljai – a teljes függetlenség és a korlátozások nélküli pluralista demokrácia – pillanatnyilag még ábrándképek, és nem tartoznak a reálisan kitűzhető célok közé.14

Ugyanebben az időben megmozdult az állami és pártvezetés is. A színtelen-szagtalan Lázár Györgyöt 1987 júniusában Grósz Károly váltotta a kormány élén. A gazdasági reformok folytatásának keretében Grósz meghirdette a különböző kisvállalkozási és vegyes vállalati formák támogatását, a kétszintű bankrendszer és a személyi jövedelemadó bevezetését, s mindezekkel összefüggésben az „érdekeltségi és piaci mechanizmusok kibontakoztatását”.15 A Szabad Európa Rádió és a BBC hírszolgálata, valamint személyes kapcsolataik révén beszélgetőpartnereim mindezekről tudtak, olykor többet, mint én. Amit nem tudtak, s amit valószínűleg senki sem tudott, az az átalakulás 1988-as felgyorsulása és a rendszer 1989-es összeomlása volt.

Lóránt javaslatára és közvetítésével két alkalommal a BBC magyar adásába is meghívtak egy-egy beszélgetésre. Először a Magyarságkutató Csoportról kérdeztek, amelynek megalakulása nemcsak a Magyarországgal szomszédos államokban, hanem a nyugati magyarság körében is nagy feltűnést keltett. Azok többsége, akikkel én találkoztam, helyeselte a döntést, de akadtak olyanok is, akik nacionalista veszélyt sejtettek a vállalkozás mögött. Közéjük tartozott Sárközi Mátyás (1937), szintén ’56-os magyar, Molnár Ferenc unokája, aki egyébként az interjúkat készítette velem. A második beszélgetésre 1983-ban leadott és 1984-ben véglegesített kandidátusi értekezésem megjelenése (Gróf Bethlen István politikai pályája 1901–1921) adott alkalmat. Bár – mint már idéztem – a kiadó főszerkesztője, Hegedős Mária 1986 júliusában arról tájékoztatott, hogy kéziratom megjelenése nem politikai okok miatt késik, egy 1989 nyarán előkerült és közzétett dokumentum szerint a közé a nyolc mű közé sorolták, amelyeket a Magvető Kiadó „a tervtárgyalásokon további lektorálásra, illetve elhalasztásra” jelölt ki. Für Lajos már említett munkája (Kisebbség, nemzetiség, tudomány) mellett ezek között szerepelt Vekerdi Józseftől A cigányság mint életforma, Prohászka Lajostól A vándor és a bujdosó, továbbá Hankiss Elemértől és munkatársaitól a magyar társadalom értékrendjének változásaival foglalkozó Kényszerpályán?.16

Bethlen-könyvemre egyébként otthon, Magyarországon is felfigyeltek. Még Londonban tartózkodtam, amikor Győrffy Miklós telefoninterjút készített velem a Bagoly nappal című műsora számára, s augusztusi hazaérkezésem után néhány héttel már meg is jelentek róla az első ismertetések. A Könyvvilágban ismét Pók Attila, a Történelemtanításban szegedi diáktársam, Sándor László, a Valóságban Vonyó József, az Élet és Irodalomban Dombrády Lóránd és a Kritikában Szakály Sándor méltatta. A legsúlyosabb kifogás, ami a recenziókban megfogalmazódott a kötettel szemben, annak csonkasága volt. Vagyis hogy „a teljes Bethlen-portrét nem egyetlen kötetben kapjuk kézhez”.17 Ismét megszólalt Denis Silagi a Südost-Forschungenben. A munka tárgyilagos tartalmi ismertetése után történetírói gyakorlatomat így jellemezte: „A szerző számára azok a kontinentális-európai történetírók szolgáltathatták a példát, akiktől idegen a szándékolt »mesélés«, és akik számára a könnyed olvasmányosság és az a törekvés, hogy egy laikust is lebilincseljenek, inkább gyanús volt. Mindenesetre Romsics kifejezetten visszafogottan használja a szépírók színes stilisztikai eszköztárát; s magától értetődő számára a minuciózus, valamint forrásokkal szigorúan alátámasztott ábrázolásmód. Ennek ellenére az életszerűség és a világosság szempontjából a munka nem marad el egyetlen történelmi regénytől sem; sőt – különösen az 1918–1921-es évek intrikákban bővelkedő fordulatai esetében – még a kalandos momentumok sem hiányoznak.”18 S hogy tovább büszkélkedjek, 1987. december 6-i magánlevelében a fentiekhez hozzátette: „a munkában fokozottan érvényesültek az Ellenforradalom és konszolidáció című könyvét jellemző historiográfiai erények. Ismét úgy érzékelem, hogy a megmozgatott óriási forrásanyagot belemagyarázások nélkül híven szólaltatta meg, és bámulatra méltó »Fingerspitzengefühl«-lel úgy intézte a »megszólaltatást«, hogy pontosan történésalakító súlyának arányában szabályozódjék minden egyes forrás-elem hangereje.”

Londonból hazatérve újabb utazások vártak rám. Augusztus 10–12-én Juhász Gyula helyett részt vettem az anyanyelvi mozgalom vezetőinek sárospataki tanácskozásán, melyen a világ magyarságát összekapcsoló szálak lehetséges erősítéséről esett szó. Itt újra találkoztam Galambos Ferenccel, Czigány Lóránttal és két olyan idősebb kollégával, akikkel további életem egy-egy időszakában szorosabb kapcsolatba kerültem.

Az egyik Nyéki Lajos (1926–2008), francia–magyar szakos tanár volt, aki több új ismerősömhöz hasonlóan 1956-ban hagyta el Magyarországot. Párizsban telepedett le, ahol egy idő után a Sorbonne tanára lett, és az ottani hungarológiai oktatás keretében magyar nyelvet és irodalmat tanított. Emellett megalakította és irányította a párizsi Magyar Nyelv Barátai névre hallgató kör munkáját. A Sorbonne-on, pontosabban az 1968 után szétszedett egyetem Paris III. névre hallgató utódintézményében Nyéki munkatársa volt annak a Jean Perrot-nak, akinek a vezetésével 1985-ben megalakult a Centre Interuniversitaire d’Études Hongroises nevű, interdiszciplináris jellegű, az ottani hungarológiai kutatások koordinálásával foglalkozó intézmény. Lajos felvetette, hogy közvetít köztünk és a párizsi intézmény között partneri kapcsolat létesítése céljából. Ez annál is inkább megoldhatónak látszott, mert a francia intézmény a magyar kormány, személy szerint Köpeczi Béla támogatásával jött létre, aki 1945 után párizsi ösztöndíjasként együtt tanult az időközben nyelvészprofesszorrá vált és valamennyire a magyar nyelvet is elsajátító Jean Perrot-val.

Sinor Dénes (1916–2011) jóval kalandosabb életutat járt be. Kolozsváron született egy ottani nagyvállalkozó gyermekeként, de ifjúkorát már Magyarországon, illetve részben egy svájci nevelőintézetben töltötte. Ebből következett, hogy az angol mellett németül és franciául is kitűnően megtanult. A budapesti egyetem hallgatójaként belső-ázsiai művelődéstörténettel foglalkozott, s így került ki Párizsba a magyar állam ösztöndíjasaként 1939-ben. A háború kitörése után sem tért haza, hanem csatlakozott a francia ellenállási mozgalomhoz. 1948 és 1962 között a cambridge-i egyetem orientalisztikai intézetében dolgozott, majd 1962-ben áttette székhelyét a bloomingtoni Indiana Egyetemre, ahol néhány év alatt létrehozta a világ egyik legjobb belső-ázsiai tanszékét és kutatóintézetét. 1979-ben az MTA tiszteletbeli tagjává választotta. Sinornak döntő része volt az Indiana Egyetemen létrehozott Magyar Tanszék megalapításában, amelynek első professzora – mint már utaltam rá – 1981-től Ránki György lett. Sinor szerepének megértéséhez nem fölösleges tudni, hogy unokatestvére volt annak az Ajtai Miklósnak, aki a Kádár-korszakban folyamatosan magas párt- és állami funkciókat töltött be.

Nyékihez hasonlóan Sinor Dénes is érdeklődést mutatott intézetünk iránt, úgyhogy Galambos Ferenc atyával és a University of Toronto Magyar Tanszékének vezetőjével, Bisztray Györggyel együtt őket is meghívtam egy-egy előadásra hozzánk. Augusztus második felében és szeptember elején, az egyetemi év kezdetéig ezekre sor is került. Hétfőnként egyébként ebben az évben is többen megfordultak intézetünkben. Az év első felében például John Lukacs, Péter László és Gosztonyi Péter, a nyarat követően pedig Mózsi Ferenc, a chicagói Szivárvány című irodalmi lap szerkesztője, Püspöki Nagy Péter szlovákiai magyar történész, Zalabai Zsigmond irodalomtörténész, a pozsonyi Madách Könyv- és Lapkiadó irodalmi részlegének vezetője, az Olaszországban élő Illyés Elemér, a nyugati magyarság egyik legkiválóbb Erdély-szakértője és Varga Sándor szlovéniai nemzetiségkutató. Túlzás nélkül mondhatom: szerettek hozzánk jönni a külföldön élő magyarok, és mi is örültünk a velük való találkozásoknak és beszélgetéseknek. Ami egyébként munkaköri kötelezettségünk is volt.

Egyre jobban elmaradtak viszont az erdélyiek, akik a háromkötetes, Köpeczi Béla által főszerkesztett Erdély története 1986 végi megjelenését követően végletesen megromlott román–magyar viszony miatt már nem jöhettek. Kapcsolataink így leszűkültek azokra, akik végleg elhagyták Erdélyt, s Magyarországon vagy Nyugat-Európában telepedtek le. Közéjük tartoztak a magyarországi szamizdat kiadványok mintájára Nagyváradon összeállított és 1981–1983-ban kilenc számot megért Ellenpontok szerkesztői közül Ara-Kovács Attila, Tóth Károly Antal és Szőcs Géza; s az ugyancsak ellenzéki jellegű, 1985–1986-ban működő Limes-kör tagjai közül Molnár Gusztáv politológus és a kisebbségi jogokkal foglalkozó Bíró Gáspár. Különböző módokon – általában kész vagy elkészítendő kézirataikra kötött szerződésekkel – mindannyiukat támogattuk anyagilag. Bíró Gáspár írásait olyan jónak találtam, hogy Gyulának javasoltam: vegyük föl munkatársunknak, lévén, hogy jogászunk úgy sincs. Gyula hajlott volna is a dologra, ám Bíró Gazsi nem minket, hanem – saját szempontjából logikusan – az ELTE Jogi Karát választotta. Néhány éven belül az ország egyik legjobb kisebbségjogi szakértőjévé vált.

Sajnos az Erdélyt elhagyók között volt barátom, Lázár Gyuri és felesége is, akik 1986. augusztus végén jöttek át Magyarországra turistaként, majd innen vonattal Ausztriába utaztak, ahol menedékjogot kértek és kaptak. Szándékukról és arról, hogy itt vannak Pesten, mit sem sejtettem, a bécsi vonat indulása előtt néhány órával jöttek be irodámba elbúcsúzni. Tudták, hogy – valamiféle kétoldalú egyezmény alapján – az osztrákok be fogják engedni őket. Néhány hónapig a Bécsújhely melletti Grafenbachban laktak az egyik menekültek számára kialakított panzióban, majd 1987 elején befogadta őket Kanada, ahová – miután Gyuri tudott franciául – egyébként is menni akartak. Nagyon nehéz évek vártak rájuk. Gyurinak újra el kellett végezni az egyetemet, miközben Ilonka nővérként dolgozott az egyik kórházban. Szívósságuk és kitartásuk azonban meghozta az eredményt. Gyuri megszerezte a diplomát, majd miután angolul is megtanultak, áttelepedtek New Orleansba. Amikor 2018-ban újra találkoztunk Gödön, Gyuri sikeres pszichiáter, Ilonka pedig egy nagy kórház vezető nővére volt. Rájuk gondolva mindig Horthy Miklós 1940 szeptemberében, Kolozsvár főterén elmondott beszédének az a passzusa jut eszembe, amelyben az „erdélyi ifjúság komoly, ellenálló, küzdőképes tulajdonságaira” utalt.

1987 őszén Kölnben Világhy Ernővel, az ottani magyar egyesület vezetőjével

1987 októberében néhány napra Kölnbe és Münchenbe utaztam az ottani magyar kulturális szervezetek meghívásának eleget téve. Előadásaim minden esetben Bethlen Istvánról és a Horthy-korszakról szóltak, ám a prezentációimat követő beszélgetések során – Londonhoz hasonlóan – mindkét városban az aktuális politikai fejlemények is terítékre kerültek. Ennek külön aktualitást adott, hogy október 9-i elutazásom előtt alig két héttel, szeptember 27-én Lakitelken megalakult az első ellenzéki jellegű legális szervezet, a Magyar Demokrata Fórum. Az egynapos eszmecsere 181 résztvevőjének többsége a népi írók holdudvarához tartozó humán értelmiségi volt, míg a többiek általában a reformelkötelezett párttagok és közgazdászok közül kerültek ki. Intézetünket ketten képviselték: Joó Rudolf és Kiss Gy. Csaba, akiktől – elsősorban Csabától – elég nagy részletességgel értesültem az ott elhangzottakról. Az MDF – amint ezt a tanácskozás utóbb közzétett jegyzőkönyve is mutatja – ekkor még messze állt attól a radikálisan rendszerváltó szervezettől, mint amilyenné később vált. Részben őszintén, részben taktikai okokból az alapító atyák kívánatosnak tartották a „különböző világnézetű és pártállású emberek együttműködését”, és a rokonszenvező párttagokat is csatlakozásra szólították fel.19 Akkor még Csaba is ezt hangsúlyozta nagy nyomatékkal, s ennek alapján a kölni és müncheni érdeklődőket én is ebben a szellemben tájékoztattam. Egészen 1989 őszéig azt hittem, hogy a népi mozgalom értelmiségi exponenseinek és az MSZMP reformelkötelezett vezetőinek és szakembereinek az együttműködése biztosíthatja számunkra a kibontakozás optimális útját. Ebben a reményben mentem el 1988. október 1-jén Szegedre, az MDF tanácskozására, ahol az egyik előadást volt tanárom (és besúgóm), Kováts Zoltán tartotta az ország demográfiai helyzetéről, majd 1989 májusában ugyancsak Szegedre az MSZMP reformköreinek tanácskozására. Ennek egyik szervezője régi barátom, Sipos József volt, aki 1987-től az MSZMP KB munkatársaként Budapesten dolgozott, viszont óraadóként Szegeden, régi alma materünkben is tanított. Jelenlétünket a hétvégi rendezvényen a Népszabadság fotósa dokumentálta is, amin munkatársaim hétfőn reggel jókat derültek.

1987 novemberében Juhász Gyulát kísértem el Pozsonyba, ahol a magyar konzullal és egy-két magyar értelmiségivel (Dobos László, Grendel Lajos) való kapcsolatfelvétel mellett mindenekelőtt Vladimír Mináčcsal akartunk találkozni. Mináč az egyik legismertebb szlovák regényíró és esszéista, és egyben a kommunista mozgalom régi aktivistája volt. 1944-ben részt vett a szlovák nemzeti felkelésben, ezért letartóztatása után németországi koncentrációs táborokba került. 1968 után is kitartott ortodox kommunista elvei mellett, részt vett a Szolzsenyicin elleni propagandakampányban, és beválasztották a Csehszlovák Kommunista Párt Központi Bizottságába. Szempontunkból azonban nem ezek a körülmények, hanem az tette megkerülhetetlenné, hogy 1974 óta ő irányította a Matica Slovenská nevű egyesületet, amely a szlovákság legfontosabb kulturális szervezetének számított. Többek között a Szlovák Nemzeti Múzeum és Könyvtár is a felügyelete alá tartozott. Mináč nemcsak keményvonalas kommunista, hanem megrögzött szlovák nacionalista hírében is állt. Ennek ellenére bíztunk benne, hogy támogatásával vagy egyszerűen csak jóváhagyásával sikerülhet olyan együttműködést kialakítani szlovákiai tudományos kutatóhelyekkel, mint a ljubljanai és a zágrábi kisebbségkutató intézetek, s ezáltal a szlovákiai magyarok körében is indíthatunk valamiféle kutatást. Ebben azonban csalódnunk kellett. Bár a találkozó létrejött, s annak hangneme sem volt ellenséges, Mináč szervezetével semmiféle közelebbi kapcsolatba nem sikerült kerülnünk. Szarka László közvetítésével jóval később, már 1988-ban vagy 1989-ben találkoztam Budapesten Štefan Šutajjal, a Szlovák Akadémia kassai Társadalomtudományi Intézetének munkatársával, aki késznek mutatkozott egy közös kutatási program beindítására. Azt terveztük, hogy egy határ menti vegyes lakosságú kisváros – Losonc vagy Léva – 20. századi művelődéstörténetének feltárásán keresztül fogjuk megragadni a városlakó magyar kisebbségek fejlődéstörténetének különböző dimenzióit. A rövidesen bekövetkező politikai összeomlás következtében a tervek körvonalazásánál tovább azonban nem jutottunk.

Pozsonyból hazatérve, 1987 végén kaptuk a feladatot: gondoljuk újra a nemzeti kérdéssel és a magyar kisebbségekkel kapcsolatos addigi magyar politikát, és tegyünk javaslatot az új helyzetnek megfelelő irányvonalra. Az ünnepek alatt és 1988 januárjában elsősorban ezzel foglalkoztam. És rajtam kívül ezzel foglalkozott három főmunkatársunk: Joó Rudolf, Kiss Gy. Csaba és Tóth Pál Péter is. Mi négyen állítottuk össze azt a félszáz oldalas anyagot, amelyet Juhász Gyula február elején terjesztett fel megbízónknak, Köpeczi Bélának. A minisztériumban többen véleményezték, legkritikusabban és „legvonalasabban” Kalmár György, akinek a hátteréről utólag semmit sem sikerült kiderítenem. Akkor pedig nem is tudtam a létezéséről. Ő ugyanis közvetlenül nem vett részt a minisztériumi vezetés és Juhász Gyula egyeztető tárgyalásain. És nem vettünk részt mi sem, mert nem kaptunk meghívást. Álláspontunk lényegéhez mindenesetre ragaszkodtunk, s az utolsó, 1988 márciusára datált változat (Nemzet, nemzeti kisebbség és reformpolitika) eszmeiségéért – noha az események gyorsan túlléptek rajtunk –, azt hiszem, ma sem kell szégyenkeznünk.

Kiindulópontunk az volt, hogy az elmúlt évtizedek társadalmi változásai következtében az MSZMP „csak akkor töltheti be hivatását, ha kormányzó pártként tevékenységét a társadalom ellenőrzése alatt végzi. […] A továbblépéshez, a jelenlegi helyzetből való elmozduláshoz a magyar társadalom egészét átfogó komplex reformfolyamat kibontakoztatására és következetes megvalósítására van szükség. Ennek keretében nem halogatható a politikai intézményrendszer átfogó reformja, az ideológia megújítása, a párt vezető szerepének új követelményeknek megfelelő átalakítása sem.” A szövegezés mutatja, hogy ekkor még modell-, és nem rendszerváltásban gondolkodtunk. Én legalábbis biztosan. Evidenciaként kezeltük, hogy „Az emberiség nemzetekre és államokba szerveződése, a történelmileg nagyszámú etnikai közösség és szuverén politikai egység létezése és újak keletkezése napjaink valóságának egyik alapvető jellemzője. Ennek következtében a nemzeti és az állami megosztottság még tartósan fontos szerepet fog játszani az egyetemes fejlődésben és a világpolitikai folyamatokban. A nemzethez mint összetartó és megosztó tényezőhöz való tartozás tehát továbbra is lényeges kérdés marad a világ népeinek életében.” Kifogásoltuk, hogy a tankönyvek nem segítik elő kellőképpen a hazához való harmonikus viszony kialakítását. Ennek bizonyítására elrettentő példaként hoztuk fel, hogy az elsős és másodikos olvasókönyvekben az a szó, hogy „magyar”, egyetlenegyszer fordul elő.

Áttérve a kisebbségi kérdésre leszögeztük, hogy „a magyar politika kiemelt feladatai közé kell hogy tartozzon a határainkon kívül élő magyarsággal való hatékony és eredményes együttműködés, törődés. Kiindulópont és az alapállás csak az lehet, hogy a hazánk határain kívül élő magyarok a közös nyelvünk, a történelmi múltunk, kultúránk, hagyományaink, rokoni kapcsolataink alapján éljenek bárhol a világon, amíg önmagukat hozzánk tartozónak tartják, hozzánk is tartoznak”. Ezért – szakítva az elmúlt évtizedek gyakorlatával – „politikánknak határozottan arra kell törekednie, hogy a magyarok sorsának javításáért elvszerűen és következetesen fellépjen. A magyaroknak, éljenek bárhol a világon, érezniük kell az anyanemzet törődését, gondoskodását, és tudniuk kell azt, hogy Magyarország minden körülmények között felelősséget érez értük, hogy magárahagyottság helyett a nemzetközi fórumokon és a két- és többoldalú tanácskozásokon határozottan szóvá teszi hátrányos megkülönböztetésüket.” Konkretizálva az elvárható kisebbségi jogok körét leszögeztük, hogy az egyéni, állampolgári jogokon túlmenően olyan „kollektív nemzetiségi jogokra” van szükség, amelyek lehetővé teszik, hogy „a nemzetiség saját művelődési szervezeteit létrehozhassa, s azokat saját nemzeti kultúrájával ki is töltheti”.20

Kalmár György tetszését ez az utolsó változat sem nyerte el. Úgy ítélte meg, hogy „Az anyag – objektív, higgadt, kiegyensúlyozott hang helyett – többnyire türelmetlen, számonkérő, szinte »ellenzéki« stílust alkalmaz.” A szöveg publikálását ezért továbbra is ellenezte. Ehelyett azt javasolta, hogy az MSZMP Központi Bizottságának illetékesei vitassák meg, és korrigálják. Ez azonban időközben okafogyottá vált. A KB Külügyi Osztályának dinamikus és fiatal munkatársai, Szokai Imre és Tabajdi Csaba február közepén ugyanis közzétettek egy a miénkével azonos tárgyú és hasonló hangvételű, ám rövidebb, stilárisan kidolgozottabb és ugyanakkor körültekintőbben fogalmazó anyagot.21 Nyilvánvaló, hogy írásuk főnökeik, Kótai Géza osztályvezető és Szűrös Mátyás KB-titkár jóváhagyásával jelent meg. Erre utal, hogy ugyanezekben a hetekben maga Szűrös is kinyilvánította, hogy „a határainkon kívül élő magyar nemzetiség, főleg a Kárpát-medencében élő magyarság a magyar nemzet részét képezi”, s hogy a magyar kisebbségek „joggal elvárhatják, hogy Magyarország minden körülmények között felelősséget érezzen érettük is; kellő határozottsággal tegye szóvá hátrányos megkülönböztetéseiket; nemzetközi kapcsolatai alakításában legyen tekintettel rájuk, érvényesítse az ő érdekeiket is.”22 Mindebből megállapítható, hogy a pártvezetés, legalábbis annak Külügyi Osztálya előrébb tartott, mint a Grósz Károly vezette kormány és annak Művelődési Minisztériuma.

Miközben a fenti anyagon dolgoztunk, jelzést kaptunk belgrádi követségünktől, hogy az Újvidéki Egyetem magyar oktatói szívesen létesítenének kapcsolatot velünk. A jugoszláviai magyarokkal foglalkozó néhány kollégám kíséretében 1988 áprilisában ezért Újvidékre utaztam, ahol az egyetem kebelén belül működő Magyar Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézetének vezető szakembereivel találkoztunk. Az intézet 29 munkatársának többsége oktatással és kutatással, kisebb része csak kutatással foglalkozott. Közöttük akadtak irodalmárok, mint Bosnyák István és Gerold László, az egykori Új Symposion szerzői és szerkesztői, néprajzosok, mint Jung Károly, valamint nyelvészek, mint Pató Imre és Papp György. Ők még ugyanebben az évben viszonozták látogatásunkat, amelynek során meg is állapodtunk abban, hogy 1989-ben hároméves közös kutatást indítunk A jugoszláviai magyar szellemiség (irodalom és tudományok) intézményrendszere és ennek magyarországi fogadtatása 1919–1941 című témakörben. Talán mondanom sem kell: a politikai fejlemények miatt ebből a tervünkből sem lett semmi. A belgrádi vezetés – utcai tüntetéseket provokálva – 1988 októberében lemondatta a vajdasági és a koszovói vezetőket, majd 1989 márciusában mindkét tartomány autonómiáját korlátozta. 1989 őszén ugyan még megtartottuk első munkakonferenciánkat Újvidéken, ám ezzel vége is lett az ígéretes együttműködésnek. 1990-re a délszláv állam a szétesés szélére sodródott, ami Szlovénia és Horvátország 1991-es függetlenségi nyilatkozatával de jure is megindult. Olyan világ kezdődött, amely a nemzeti-nemzetiségi kérdéseket is új módon vetette fel, s amely intézetünk egész tevékenységét más kontextusba helyezte.

A jugoszláviai intézetek mellett természetesen szívesen létesítettünk volna kapcsolatot erdélyi magyar vagy román intézményekkel is, ám az adott helyzetben erre semmiféle lehetőség nem mutatkozott. Úgyhogy a legnagyobb magyar kisebbségi közösség körében a rendszerváltásig sem Juhász Gyula, sem én nem fordultunk meg. Ami persze nem jelentett érdektelenséget. Pénzügyi erőforrásaink függvényében több erdélyi magyar kutatást és kulturális kezdeményezést támogattunk. Ezek közé tartozott Szabó T. Attila monumentális vállalkozása, az Erdélyi Magyar Szótörténeti Tár, amelynek negyedik kötete 1984-ben még megjelent Bukarestben, azt követően azonban leállt a sorozat. Továbbá a Balogh Edgár által szerkesztett Romániai Magyar Irodalmi Lexikon, amelynek első kötete 1981-ben látott napvilágot, a második kötet viszont 1983 óta megjelenésre várt. Közreműködtünk az Erdélyi Múzeum 1990-es újraindításának finanszírozásában is. Intézetünk részéről ezeket az ügyeket Barabás Béla koordinálta, intézeten kívüli „barátaink” közül pedig mindenekelőtt Szabó T. Ádám, Szabó T. Attila Magyarországon élő fia, valamint ifjabb Entz Géza művészettörténész segítségére és közvetítésére számíthattunk. Gézával egyébként, akinek az apja 1945 és 1950 között a Bolyai Egyetem Művészettörténeti Tanszékét vezette, s maga is Kolozsváron született, más téren is jól együtt tudtunk működni. Finanszíroztuk például a házsongárdi temető fotódokumentációjának az ő irányításával zajló elkészítését, katalogizálását és megfelelő elhelyezését.

Bár a szomszédos országokban működő hasonló profilú intézetekkel való együttműködésünk sok sikerrel nem járt, munkatársaink individuális és teammunkában elért eredményei figyelemre méltóak voltak. Ezekről részben 1987-től megjelenő, Kiss Gy. Csaba által szerkesztett évkönyveinkben adtunk számot, részben külön kötetekben. Az utóbbiak közül kiemelkedett öt munkatársunk (Barabás Béla, Diószegi László, Enyedi Sándor, Sebők László és R. Süle Andrea) úttörő jelentőségű összeállítása a romániai magyarság 1919 és 1989 közötti történetéről (Hetven év), amely A Magyarságkutatás Könyvtára című sorozatunk ötödik köteteként jelent meg 1990-ben. A könyvsorozat, amelyet Diószegi László és Fejős Zoltán szerkesztett, 1989-ben indult a kétkötetes moldvai csángó–magyar okmánytárral, amelyet Benda Kálmán rendezett sajtó alá, és látott el szakszerű bevezető tanulmánnyal. Ugyanebben a sorozatban jelent meg 1990-ben a kolozsvári magyar egyetem 1945-ös helyzetét bemutató dokumentumkötet Csőgör Lajos előszavával, Barabás Béla és Joó Rudolf szerkesztésében, valamint – ugyancsak Barabás Béla szerkesztésében – Tőkés István református lelkész és teológus (Tőkés László apja) tollából A romániai magyar református egyház élete, 1944–1989 című, félezer oldalas áttekintés. Szintén 1990-ben látott napvilágot A beregszászi magyar gimnázium története, 1864–1989 című, kárpátaljai magyar kutatók által összeállított munka, valamint a Vallásosság és népi kultúra a határainkon túl című tanulmánykötet, amelyet Fejős Zoltán és Küllős Imola szerkesztett. Ezeket 1991-ben Enyedi Sándor monográfiája követte a Kolozsvári Magyar Színház 1944 és 1949 közötti történetéről Öt év a kétszázból címmel és a Tanulmányok a határainkon túli kétnyelvűségről című tanulmánykötet, amelyet Kontra Miklós szerkesztett.

A Magyarságkutatás Könyvtára sorozat néhány kötete

Én két forráspublikációval – Bethlen István és Bethlen Béla memoárjainak a kiadásával – járultam hozzá az intézet tudományos teljesítményéhez. Ahogy Gosztonyi Péter már első, 1984-es találkozásunkkor jelezte, Bethlen István emlékiratának angol fordítása és fakszimilében az eredeti magyar kézirat a Studia Hungarica sorozat 27. köteteként 1985 végén Münchenben megjelent. A kiadvány gondozója az a gróf Bolza Ilona volt, aki a magyar vöröskeresztes szervezet fiatal önkénteseként 1944 nyarán és őszén a bujdosó Bethlen István és a kormányzóság között a kapcsolatot tartotta, s akivel – annak érdekében, hogy az anyag magyarul is megjelenhessen – rövidesen sikerült felvennem a kapcsolatot. Az emlékirat gépelt magyar változatát Gosztonyitól és Bolza Ilonától is megkaptam. Ezt Bethlen 1944 nyarán, a Bolza család herencsényi kastélyában rejtőzködve írta. A kéziratban pont 50 oldalnyi szöveg tartalmi-szerkezeti szempontból két nagyobb részből állt. Az első egységben Bethlen a háborúba való belépés melletti és elleni érveket vette sorra. Kimutatta, hogy Németország háborús veresége előre látható, s ezért Magyarország hadba lépése Németország oldalán végzetes és jóvátehetetlen külpolitikai hiba volt. A második részben e hibás döntés és az 1944-es megszállást követő kollaborálás okait kutatta – visszanyúlva a harmincas évek elejéig. Ennek során csaknem mindegyik magyar kormány kül- és belpolitikájáról figyelemre méltó jellemzést adott. Eddig ismeretlen tényeket az emlékirat nem tartalmazott. Jelentőségét a tárgyalt kérdések súlya adta, illetve az, hogy Bethlen személyében az ellenforradalmi kor legformátumosabb politikusa mondott ezekről véleményt.

Érthető okokból nagyon szerettem volna, ha a kézirat magyar nyelven és Magyarországon is mielőbb megjelenik. E célból felvettem a kapcsolatot a Bécsben élő Bolza grófnővel, aki egyáltalán nem zárkózott el a hazai közlés elől, sőt, inkább ambicionálta azt. Egyetlen kikötése az volt, hogy a szöveg minden változtatás nélkül jelenjék meg. Ezt természetesnek tartottam, és magam sem gondoltam másként. A megjelenést először a Kossuth Könyvkiadó égisze alatt képzeltem el. A kiadó igazgatója, Nonn György (régi erdélyi illegális kommunista, 1945 után Magyarországon miniszterhelyettes, pártvezető és 1956-ban főügyész) és esetleg felettesei azonban nyilván másként gondolták, mert szóbeli megállapodásunkat, mellyel Bolza Ilona is egyetértett, mégsem követte szerződéskötés. 1986 nyarán ezért megszakítottam velük a tárgyalásokat, és Szakály Sanyi közvetítésével a Zrínyi Katonai Kiadónál próbálkoztam.

A Zrínyi Kiadó történelmi szerkesztője egy nálam is fiatalabb katonatiszt, Bartyik István volt, aki 1983-ban került a kiadóhoz. Vele és Szakály Sanyival konzultálva kiötlöttük a Sisak és cilinder című sorozat tervét, amelyben 1945 előtti vezető politikusok és katonák emlékiratait szerettük volna kiadni. 1986 őszére Bartyik elfogadtatta ötletünket a kiadó vezetőivel is, akiknek egyetlen kikötése az volt, hogy a bevezetők ne legyenek túl hosszúak, és költséghatékonyság okán ne kemény táblás, hanem paperback kiadásban gondolkodjunk. Miután ebben megállapodtunk, szeptemberben már alá is írtam a szerződést. Bolza Ilona – miután Bartyiktól is garanciát kapott a szöveghű megjelenésre – örömmel járult hozzá a kiadáshoz, és vállalta azt is, hogy a bevezetőben megírja a szöveg létrejöttének körülményeit. 1987 tavaszára ő is, és én is elkészültünk a vállalt feladatokkal, és a kötet 1988-ban meg is jelent.

Bethlen István emlékiratának sajtó alá rendezésével párhuzamosan elkezdtem foglalkozni Bethlen Béla 1983-ban, Marosvásárhelyen olvasott visszaemlékezésének kiadatásával is. Ez utóbbi, mivel Bethlen Béla 1940 után Beszterce-Naszód és Szolnok-Doboka főispánja, 1944-ben pedig Észak-Erdély kormánybiztosa volt, teljesen beleillett intézetünk profiljába. Vita Sándor révén megismertem Bethlen Béla egyik Budapesten élő leányát, Martin Ferencné Bethlen Klárát, aki szintén rendelkezett a kézirat egy példányával. A Zrínyi Kiadó Bethlen Béla memoárja iránt is érdeklődést mutatott, és 1987 áprilisában szerződött is velem. Mindössze azt kötötte ki, s ezt a szerződésbe is belefoglalta, hogy a kézirat nem lehet több 13 ívnél, vagyis 520 ezer karakternél. Ezt Klára asszony is elfogadta, miként azt is, hogy a kézirat ne a semmitmondó eredeti címmel (Visszaemlékezéseim), hanem a hangzatosabb Észak-Erdély kormánybiztosa voltam címmel jelenjék meg. A kihagyásokat és rövidítéseket igyekeztem úgy végrehajtani, hogy az emlékirat szelleme ne sérüljön, és – egyetlen kivétellel – minden lényeges mondanivaló megmaradjon. Az egyetlen fontos rész – mintegy 4-5 oldal –, amelyet kihagytam, arról szólt, hogy Bethlen Béla dokumentumokkal és információkkal látta el az 1945 utáni magyar kormányokat, illetve a Külügyminisztérium béke-előkészítéssel foglalkozó szerveit. A román hatóságok megítélése szerint ez hazaárulásnak minősült, amit az egyik legsúlyosabb vádpontként hoztak fel ellene 1946-os letartóztatásakor. Bizonyítani azonban nem tudták, ezért csak ötévi államfogházra ítélték román állampolgárok németországi munkára való toborzásában vállalt szerepe miatt. Klára asszonnyal együtt úgy gondoltuk, hogy nem igazoljuk utólag a román vádhatóság 1946-os gyanúját. Meglehet, hogy ez az óvatosság fölösleges volt, ám 1987–1988-ban, a román–magyar kapcsolatok mélypontján mindkettőnk szemében indokoltnak tűnt. A kötethez írott bevezetőmben Bethlen Bélát „az erdélyi magyar arisztokrácia egyik olyan jelentős alakjaként” mutattam be, aki hivatali hatalmát mindig „szolgálatként” fogta fel, „vitás nemzetiségi ügyekben mindig pártatlanul próbált ítélkezni”, s aki „Bátor fellépésével megmentette a tordai zsidóságot a deportálástól, megakadályozta Kolozsvár kiürítését és gyárainak leszerelését, szabadon bocsátotta a bebörtönzött kommunistákat, s a munkásságot fegyverekkel látta el.”23 A bevezetővel és a névmutatóval együtt a kötet végül nem 13, hanem 14,2 ívre sikeredett, ám a kiadó megértette, hogy a további rövidítésekkel többet vesztenénk a vámon, mint amennyit nyernénk a réven. A könyv 1989 tavaszán jelent meg.

A két kötet közül érthető okokból Bethlen István emlékirata váltott ki nagyobb figyelmet. A magyarországi lapok közül ötben szemlézték. Ezek közül különösen megtisztelő volt számomra a nagyváradi születésű Hubay Miklósnak, a Magyar Írószövetség 1981–1986 közötti elnökének a reflexiója, aki az Élet és Irodalom hasábjain a „nagy múltú és gazdag erdélyi memoárirodalom váratlanul felbukkanó modern gyöngyszemeként” üdvözölte az emlékiratot.24 A Nemzetközi Magyar Filológiai Társaság angol nyelvű folyóiratában érdekes módon két ismertetés is megjelent róla: az első 1989-ben, az 1987-ben megismert Sinor Dénes, a másik jóval később, az 1990-es évek elején a kanadai Királyi Katonai Főiskola professzora, Dreisziger Nándor tollából. Mindketten nagyon elismerően írtak a munkáról, különösen Sinor, aki így fejezte be ismertetését: „Örömmel konstatáljuk, hogy a magyar történészek ma már a két világháború közötti évekről is írhatnak anélkül, hogy becsmérelniük kellene mindazt, ami történt, kivéve, ha a szocialisták vagy a kommunisták kezdeményezték.”25

Bethlen Béla emlékiratára mindössze ketten reflektáltak: a Népszabadságban munkatársam, Enyedi Sándor,26 a kolozsvári Korunkban pedig Balogh Edgár, aki legnagyobbrészt személyes találkozásaikat idézte fel, s véleményét így összegezte: „A hátrahagyott munka világos és pontos irodalmi teljesítmény, s tárgyilagosságában igazolja mindazt, amit tudtunk róla, és el nem mondhattunk a népbíróság színe előtt.”27 Lehetséges, sőt valószínű, hogy egy-két évvel korábban vagy később Bethlen Béla emlékirata is nagyobb figyelmet váltott volna ki. 1989-ben azonban minden az aktuális helyzetről szólt, ami teljesen érthető is volt, hiszen egyre több jel utalt a rendszer teljes összeomlására.

Jegyzetek

1 Vass Henrik – Ságvári Ágnes (szerk.): A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1956–1962. 2. kiadás. Budapest, 1973, Kossuth, 372.

2 A szocialista hazafiság és a proletár internacionalizmus időszerű kérdései. Társadalmi Szemle, 1974/10. 32–47.

3 Illyés Gyula: Szellem és erőszak. H. n., é. n., Magvető, 231–263. Idézet a 262. oldalon.

4 Für Lajos: Kisebbség és tudomány. Budapest, 1989, Magvető.

5 Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára (MNL OL) Művelődési Minisztérium (Rátkai Ferenc) iratai 1985. XIX-I-9-k-33. tétel RF8894-1985 (15. doboz).

6 Tájékoztató Magyarságkutató Csoport létesítéséről. Művelődési Közlöny, 1986. május 26. 457.

7 MNL OL Művelődési Minisztérium (Rátkai Ferenc) iratai 1985. XIX-I-9-k-33. tétel RF8894-1985 (15. doboz).

8 MNL OL Művelődési Minisztérium (Rátkai Ferenc) iratai 1985. XIX-I-9-k-33. tétel – Sz. M. – 1984.

9 Magyarország népessége és gazdasága. Múlt és jövő. Budapest, 1996, KSH, 207.

10 Országos Széchényi Könyvtár (OSZK) 625. fond. A Magyarságkutató Csoport/Intézet 1986., 1987. és 1988. évi munkabeszámolói.

11 Arday Lajos (szerk.): Fejezetek a horvátországi magyarok történetéből. Budapest, 1994, Teleki László Alapítvány.

12 Public Record Office, Foreign Office. 371/3516.

13 Public Record Office, Foreign Office. 371/26603. C4271/123/21.

14 A Fordulat és reform, valamint a Társadalmi Szerződés releváns részeit közli Romsics Ignác (szerk.): Magyar történeti szöveggyűjtemény 1914–1999. II. Budapest, 2000, Osiris, 396–407. Bihari elgondolására lásd Medvetánc, 1987/2. Melléklet 165–225.

15 A Minisztertanács munkaprogramja. Budapest, 1987, Kossuth, 5–28.

16 Kórdokumentum. Hitel, 1989/13. 29.

17 Magyarország, 1987/27. Böngésző.

18 Denis Silagi: Romsics, Ignác: Gróf Bethlen István politikai pályája, 1901–1921. Budapest, Magvető Könyvkiadó 1987. 310 S. Südost-Forschungen 1988/5. 323–324.

19 Agócs Sándor – Medvigy Endre (szerk.): Lakitelek, 1987. A magyarság esélyei. A tanácskozás hiteles jegyzőkönyve. Lakitelek–Budapest, 1991, Antológia–Püski, 177–179.

20 MNL OL Művelődési Minisztérium iratai. XIX-I-9-k-85. tétel RF2009-1988.

21 Szokai Imre – Tabajdi Csaba: Mai politikánk és a nemzetiségi kérdés. Magyar Nemzet, 1988. február 13. Közli Tabajdi Csaba: Az önazonosság labirintusa. Budapest, 1998, CP Stúdió, 338–350.

22 Szűrös Mátyás: Magyarságról, külpolitikáról. Budapest, 1989, Kossuth, 307–332.

23 Romsics Ignác: Bevezető. In Bethlen Béla: Észak-Erdély kormánybiztosa voltam. Budapest, 1989, Zrínyi Katonai Kiadó, 5–15.

24 Hubay Miklós: Egy bujdosó magyar és az ő őrlelke. Élet és Irodalom, 1988. október 7. 11.

25 Hungarian Studies, 1989/1. 121. (Denis Sinor) és 1991–1992/1–2. 227–229. (Nándor F. Dreisziger).

26 Enyedi Sándor: Hiába védte koronatanú. Népszabadság, 1989. szeptember 21. 9.

27 Balogh Edgár: Kései tanúvallomás a Bethlen-perben. Korunk, 1990/10. 1376–1379.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0