Fordította

Papolczy Péter

A családomnak.

Nincsenek szavak.

Prológus

M/S Estonia, 1994. szeptember 28.

A pulóvere feltűrődött a mentőmellény alá, kilátszik a háta. A cipőjét elhagyta, talán odabent maradt, de nem érzi a hideget. Egy nő sikít szívszaggatóan, kéri, hogy segítsen neki, de erre sem ideje, sem lehetősége. Egyetlen pillanatig sem habozik, otthagyja őt, és a korlát felé vetődik. Az emberek az életükért küzdve próbálnak kapaszkodni, ahogy borul a hajó. Megpróbáljon visszamenni, be a szüleihez? De valami azt súgja neki, hogy mostantól egyedül van. Egyedül kell boldogulnia. Elszántan átlendül a korláton. Minden egyes hullámmal nő a dőlésszög, és hamarosan le fog tudni csúszdázni a hajótesten. Lenéz a ferde hajóra. Átfut az agyán, hogy olyan, mint egy haldokló bálna, fehér hasa látszik közvetlenül a felszín alatt. Sokan maradtak a bendőjében.

A félelemtől összeszorul a mellkasa, de megy tovább. A talpa csúszkál a hideg fémen. A sötétben másokba ütközik. Elkeseredett, pánikba esett emberekbe, akik mind várják, hogy magával ragadja őket a hullám a fekete űrbe. Mindent betöltenek a kétségbeesett kiáltások, az emberek a szeretteiket keresik. Megint a szüleire gondol. Niklast akkor látta utoljára, amikor felmászott a megdőlő lépcsőn az emberfüzérben.

Rálép egy ablakra, a talpa alatt érzi a különbséget a vastag műanyag és a hideg hajótest között. Odalent a kabin üres. A családnak, amelyik itt szállt meg, biztos még sikerült kijutnia. Takarók, párnák és táskák hevernek egymás hegyén-hátán a csukott ajtón. Egy rózsaszín maci beszorult a kalaptartóba.

A világítás pislant még egy utolsót, utána a kürt éles hangja hallatszik. Az égboltot vörösre festik a vészjelző rakéták.

Az egész világ a feje tetejére állt.

Felnéz, és látja, ahogy egyik hullám csap át a másik után a vízre eresztett mentőcsónakok fölött. Megemelkednek a szélben, keringenek a felszínen. Itt a döntés pillanata. Marad, és a hajóval együtt lesüllyed a mélybe, vagy kiveti magát a jéghideg tengerbe.

Túlélni ezt nem lehet. Ezzel tisztában van. Ez élete utolsó éjszakája.

2019. június 20., csütörtök

1.

Fredrik Frödingből csillapíthatatlan sugárként tört fel a hányadék. Égette az orrát, amikor megpróbált levegőhöz jutni két öklendezés között. A vécékagyló mellett térdelt, fél kézzel görcsösen markolta a vécépapírtartót, miközben kiadta magából gyomra tartalmát.

Felállt reszketeg lábára, és összerezzent, amikor meglátta saját tükörképét. A szemfehérje halovány rózsaszínben úszott, és haragosvörös erek húzódtak a szivárványhártya irányába. A borotválatlan, szürke arc látványától elfordította a tekintetét.

Megpróbált tenni egy lépést az ajtó felé, de a lába felmondta a szolgálatot, és lerogyott a földre. Feküdt a fürdőszobaszőnyegen, szemét a mosdó lefolyócsövének poros műanyag borítására szegezte, és próbálta leállítani a helyiség forgását.

Megint túlzásba vitte. Az első két tabletta után alig félóra elteltével bevette a következő kettőt. Kiürült a levél. Az alkohol a vérében felgyorsította a hatást, és a mellékhatások nem várattak sokáig magukra. A szédülés lecsapott rá, mint egy furkósbot, és a hányás sem késlekedett. Az alapszabály, miszerint a szorongáscsökkentő gyógyszert nem keverjük alkohollal, mélyen beleégett az első tabletta óta. És a hosszú évek során mindig nagyon oda is figyelt erre. Legutóbb közel tizenöt éve vallott kudarcot még a főiskolán. Akkor egy lépcsőházban ébredt a kivert metszőfogaival a kezében.

Fredrik egy ideig még feküdt a fürdőszobaszőnyegen, várta, hogy csillapodjon a légzése. Hamarosan fel kell kelnie. A Torsten Bredhnél töltött idő bánja, ha nem áll fel, megy le a lépcsőn, és veszi célba a metrót. Próbálta elképzelni az előtte álló utat, és győzködte magát, hogy minden egyes fejben megtett lépéssel oldódik benne a görcs. Az erejét összeszedve sikerült négykézlábra állnia. A lába először imbolygott alatta, de végül ott állt stabilan a hideg műanyag kilépőn. A falat nem eresztve a zuhanyzóhoz ment, és megnyitotta a csapot. Kisvártatva gőz csapott ki a zuhanyfüggöny fölött. Egyik kezét óvatosan levette a falról, és letolta a bokszeralsóját, de tekintetével kerülte a mosdó feletti tükörképét, amikor meztelenül belépett a tűzforró víz alá.

Negyvenöt perccel később kint állt a Karlavägen. Az emberek szatyrokkal a kezükben rohantak, űzötten, mint mindig, láthatóan fogalmuk sem volt, milyen hirtelen változhat meg egy élet. Fredrik irigyelte őket.

Időnként képzelgett a szupermarketben látott emberekről. Izzadt apukák, akik a gyerekükkel kézen fogva caplatnak a piták és zöldségek között. Milyen lehet közéjük tartozni? Tervezni a pénteki vacsorát, pelenkázni, befizetni all-inclusive útra a gyerekbarát szállodába.

Felhúzta a cipzárt a bőrdzsekijén, előredőlve lement a lépcsőn, és célba vette a mozgólépcsőt a forgókapukon túl. Nehézkesen ráállt az első lépcsőfokra, és az arcát dörzsölve kifújta magát. Az emberek a torkukat köszörülték, és hangosan sóhajtoztak, amikor elfurakodtak mellette, de ő nem vett róluk tudomást. Lehunyta a szemét, és arcát a sötét alagútból feltörő hűvös légáramlat felé fordította. Elképzelte, ahogy a huzat magával viszi a szédelgést és az émelygést.

Ezúttal közel öt éven át nem háborgatta őt a szorongás. Öt év nyugalom után viszont rémisztő erővel tért vissza. Tudta, mi váltotta ki, de nem tudta elejét venni. Mintha beszippantotta volna egy erő, és ő azon kapta magát, hogy az újságosstand kínálata fölé hajol, és a vasárnapi mellékletek között lapozgatva olyan címeket talál, mint „Élet az Estonia után”, vagy cikkeket anyukákról, akik aranyos gyerekükkel kézen fogva virágot helyeznek el az Estonia- emlékműnél. „Elsa soha nem találkozhatott a nagymamájával”. Fredrik még mindig benne volt az újságírók és fotósok célkeresztjében, hiába telt el annyi év. Néha csak egy vagy néhány telefonhívásról volt szó az évfordulók környékén. Néha napi többről. Az öttel osztható évfordulók voltak a legrémesebbek, de egyre gyorsabban álltak le a próbálkozásokkal. Nem úgy, mint eleinte, amikor lényegében a kórház előtt laktak, majd, miután hazaengedték őt, hetekre ostrom alá vették a nagyanyja lakása előtt az utcát. Nem tágítottak, képeket akartak készíteni róla, a barátairól, az iskolájáról. Győzködtek, csábítottak, fenyegettek, megvesztegettek. Csak azért, hogy megszerezzék az elképzelhető legjobb sztorit a szerencsétlenül járt tizenévesről, aki az egész családját elveszítette Európa legborzasztóbb kompszerencsétlenségében. És megint elérkezett az idő. Megint meg kellett róla emlékezni a mellékletekben. És még ha az eddigi próbálkozások nem is voltak különösebben erőszakosak, ahhoz kellően tolakodónak bizonyultak, hogy belökjék az örvénybe, ami egyenesen Thomas Bredh rendelőjébe ragadta, ahol a poszttraumás stresszben szenvedőket kezelték.

Fredrik bizonytalanul felegyenesedett. Látta a peront. Három perc még a következő szerelvényig.

*

Sofia Hjortén a megpakolt lakóbusz melletti szabad parkolóhelyre sandított. Ulvö szigetén egy rozsdás Golfot használt, aminek több horpadás is volt az ajtaján. Nem kellett kímélni. Itt, a szárazföldön jobban megnézte, hova parkol. A fekete Volvo XC60 még csak egyéves volt, és semmiképpen nem akarta meghúzni. Még egyszer megnézte a helyet, és elég szélesnek ítélte.

A lakóbusz előtt egy anya ült az árnyékban, a kisbabáját szoptatta. A lábánál egy barna kutya ivott lomhán egy műanyag tálból. Sofiát megmosolyogtatta a számos hasonló társulat a parkolóban. Anyák mindenfelé, különböző számú és korú gyerekkel és sétára kész háziállatokkal, de apák sehol.

Sofia bezárta az autót, és bement az outlet boltba. A vadász- és horgászbolt az E4-es út mellett népszerű megálló volt a turisták körében, és a nyári hónapok során a tömeg idegesítő tudott lenni. Főleg a ruházati osztályon, ahol a betévedő nagyvárosi emberek megvesztek a fél áron kapható vattakabátoktól és meleg túrabakancsoktól, amikkel aztán a hegyek közelébe sem mentek. A pecás részlegen általában Sofia volt nemének egyetlen képviselője.

Bengt elébe ment, és átölelte őt. Sofia valójában nem gondolta, hogy elég jól ismerik egymást az ölelkezéshez. Az elmúlt három évben ugyanabban a csapatban pecáztak csukára, ez minden. Sofia szemében ez leginkább ismerősi státuszt jelentett, de tudta, hogy nem ugyanazzal a mércével méri a társas kapcsolatokat, mint a normálisan működő emberek.

– Izgulsz a hétvége miatt? Norvégia, ezt nevezem! Évek óta nem pecáztam ott. Tudod, ugye, hogy a busz szombaton kilenckor indul, úgyhogy nincs Szent Iván-éji buli! – figyelmeztette őt Bengt a válla fölött. – Vagy a rendőrasszony netán dolgozik a hétvégén?

Bengt biccentett a beljebb lévő üvegpult felé, jelezve, hogy Sofia menjen vele.

– Nem, a rendőrasszony rá fog érni – felelte Sofia.

Három éve ez volt az első olyan Szent Iván-éj, amit nem kellett az örnsköldsviki rendőrőrs nyomozói részlegén töltenie.

Bengt lehajolt a pult mögött, kotorászott egy csomó kicsomagolatlan doboz között, eltávolított némi buborékfóliát, majd kifulladva felemelt egy aranyszínű orsót.

– Íme. A Shimano Calcutta Conquest 400 személyesen. – Bengt enyhén meghajolt, és átnyújtotta az orsót. – Mert ugye jobbkezes vagy?

Sofia bólintott, és elvette. Kipróbálta a pörgést és a féket, egy pillanatra élvezte a szinte nesztelen japán precíziós munkát.

– Pofás, ugye?

Az orsó egy kisebb vagyonba került, de megérte. A tavalyi Csukabajnokságon az ő csapatuk nyert, de a két legjobb Wolfcreek csalija és a vadonatúj Shimano orsója ráment a küzdelemre.

– 110 méter 0,35-ös damil van rajta, az neked megfelel, ugye? Kérsz néhány csalit? Gumiból, talán? – Széles vigyorral ünnepelte saját tréfáját. Sofia nem tudott ellenállni a várakozásteljes arcnak.

– Az igazi férfi rángatós csalival dolgozik, tudhatnád.

Bengt kuncogva visszavette és visszacsomagolta az orsót.

– Még két nap – mondta ragyogva. – Aztán indul a banzáj!

2.

– Fredrik?

Torsten Bredh összekulcsolta a kezét, és oldalt biccentette a fejét, hogy elkapja Fredrik tekintetét.

A nap ragyogott a pszichiáter ablakán túl, és Fredrik a koszcsíkokat nézte a pucolatlan üvegen. Elveszett a gondolataiban, hallotta a gumicsónak oldalát súrló köteleket, érezte Niklas hideg kezét, ahogy görcsösen szorítja az övét, amikor becsapnak a hullámok.

Először sírtak-nevettek örömükben, mennyire abszurd, hogy ugyanabba a mentőcsónakba kerültek. De ahogy telt az idő, és nem mentette meg őket senki, egyre többet hallgattak. Fredrik vigasztalta az öccsét. Próbálta győzködni, hogy minden rendben lesz. Annak ellenére, hogy legbelül marcangolta őt, ha a kompban rekedtekre gondolt ott lent a víz mélyén. Az anyjára és az apjára. Végül csak ölelték egymást, egymásba kapaszkodtak, és értelmetlen, nyugtató szavakat suttogtak egymásnak. Ketten is meghaltak közvetlenül mellettük, de a többiek közül senki nem fűzött hozzá megjegyzést. Csak ültek megkövülten. Mígnem jött az utolsó hullám…

Fredrik felnézett, és megszemlélte Torsten hippisen berendezett, harmadik emeleti rendelőjét a Sveavägen. A második otthona. A közegészségügy már réges-régen lemondott róla. Már csak a magánorvosi ellátás maradt, illetve az ő esetében a pszichiátriai ellátás. Torsten pont akkor kezdte gyászfeldolgozásra és poszttraumás stresszre specializált praxisát, amikor Fredrik orvosai csüggedten vállat vontak, és szóba hozták a leszázalékolást. A kartonjait átküldték Torstennek, és azóta hozzá járt.

Torsten többi páciensének a zöme mostanra már továbblépett. Új életet kezdtek, begyógyultak a sebeik. De az övéi nem.

– Fredrik?

– Igen? – Tekintete a pszichiáter zöld kockás ingének zsebére siklott.

– Azt kérdeztem, mi jár a fejében?

– Niklas.

Torsten igyekezett leplezni a csalódottságát, de felvont szemöldöke elárulta, hogy nem ezt a választ akarta hallani.

– Tegnap megint láttam.

Torsten leszegte a tekintetét, és az orrán át eresztette ki hosszan a levegőt.

– Értem. Ezúttal hol bukkant fel?

Fredrik vállat vont, pontosan tudta, hogy Torsten kérdései nem őszinte érdeklődésben gyökereznek.

– Van jelentősége?

Torsten szintén a vállával felelt. Begyakorolt tánc volt ez kettőjük között.

– Idén huszonöt éve, ugye?

Költői kérdés volt, de Fredrik attól még bólintott.

– Az újságok felkeresték?

Újabb bólintás.

Torsten hátradőlt a székében.

– Meséljen, hol látta őt?

Ez volt a tánc zárólépése, ami aligha volt összhangban a számos kezelési programmal és módszerrel, amelyeket Torsten alkalmazni próbált, remélve, hogy Fredrik tovább tud lépni. Mostanság inkább csak hagyta, hogy újra és újra beszéljen a gyászáról, a szorongásáról és a fojtogató bűntudatról, amivel együtt kellett élnie. A bűntudatról amiatt, hogy eleresztette az öccse kezét azon az éjjelen. Hagyta, hogy kisodródjon a fekete vízbe másodpercekkel a mentőhelikopter érkezése előtt.

– Hol látta őt? – kérdezte ismét Torsten.

Fredrik lehunyta a szemét, és a fejét a kezébe hajtotta.

A Karlavägen sétált, jókedvében volt. Két kollégája a sollentunai okmányirodában megkérdezte, akar-e velük tartani egy sörre munka után. Megünnepelni a közelgő szabadnapokat. Egy étterem teraszán kötöttek ki a Stureplan közelében, és az egy sörből több sör lett. Ami nem volt szerencsés kombináció a délután során bevett négy tablettával. Beszéltek a munkáról és a terveikről a nyárra. Fredrik azt hazudta, hogy vitorlázni megy néhány cimborájával. Jó érzés volt. Mintha igazi élete lett volna. A hazaúton megállt venni egy üdítőt. Nehéz volt összpontosítani a tekintetét, amikor be kellett ütnie a PIN-kódját, és támolyogva furakodott ki a sor mellett a kijárat felé.

És akkor történt.

Amikor kilépett a boltból, egy fekete sapkás, világos kapucnis pulóvert viselő férfi haladt el előtte tempósan. Olyan közel, hogy Fredriknek lassítania kellett a léptein, ha nem akart összeütközni vele. Nézett a férfi után, ahogy az leszegett fejjel tartott a zebra felé, mint aki a cipőjét nézi, vagy az arcát akarja takarni. De Fredrik számára elég volt egy villanás a profiljából.

Niklas volt az. Tudta.

Még mielőtt reagálhatott volna, a lámpa pirosra váltott, és a kocsik megindultak a négysávos úton. Fredrik kiáltott. Többször is kiáltott Niklasnak, de a férfi nem reagált. Fredrik gondolkozás nélkül a kocsik közé vetette magát, és futott, míg a szíve már majdnem felrobbant a mellkasában. Cikázott az esti flangálók között, miközben próbált összpontosítani a tömegben gyorsan suhanó fekete sapkára. Még látta Niklast, ahogy a Ceder City East szálló bejárata felé tartott, kezet fogott egy vörös hajú férfival a hotel előtt, aztán bement, és eltűnt szem elől. Ő maga csak állt, mint aki lebénult, egyszeriben nem volt benne biztos, hogy jól látta.

– Fredrik.

Fredrik kinyitotta a szemét, és felnézett Torstenre, aki a tőlük kicsit jobbra álló íróasztalon lévő laptopja felé nyúlt. Biztos jele volt annak, hogy újabb receptet készül neki írni. Torsten mindig ügyelt, hogy arrébb tegye a székét, ne legyen közöttük az íróasztal. Mintha a pszichiáternek muszáj lett volna közel ülni, ha meg akarta érteni a nála kikötő nyomorultak fejében uralkodó zűrzavart.

„Soha nem fogod megérteni. Helyezgetheted a széked, ahová csak akarod.”

– Fredrik, kötelességem felvetni az elhelyezését egy pszichiátriai intézetben, ha megint hallucinál. Nem szívesen írok fel további tablettákat magának, ha nincs tervünk a jövőre nézve.

Fredrik bólintott, és nagy levegőt vett. Torsten nem szokott fukarkodni a tablettákkal. A nap bármely szakában fogadta őt, meghallgatta, gyógyszert írt fel, de előfordult, hogy kért valamit cserébe. Párszor elküldte Fredriket szakklinikákra és kísérleti kezelésekre. Ezek néha egy időre segítettek, néha nem, de a szorongás mindig visszatért, és olyankor kellettek a tabletták.

Torsten a szemébe nézett.

– Fredrik? Ugye tudja, hogy a kisöccse meghalt?

Fredrik megint kinézett az ablakon. Összerezzent, amikor meghallotta, ahogy egy teherautó lehajtható hátsó ajtaja az aszfaltnak csapódik. A hangokra emlékezett a legjobban. Ahogy a víz mintha forrott volna körülötte. Ahogy a kabinok ablakai berobbantak a nyomástól. Egyik a másik után, mint a petárdák.

Nem számított, mit mond Torsten. Vagy bárki más. Niklast nyilván felvette egy másik mentőcsónak. Több is volt a közelben. És helikopterek. Viselt mentőmellényt. Talán túlságosan sokkos állapotban volt ahhoz, hogy elmondja, ki ő, vagy talán összecserélték őt mással? Vagy mégis… Nem, Niklas bizonyára életben maradt.

Amikor Fredrik eljött Torsten rendelőjéből, a kézfeje égetően viszketett. Szapora léptekkel haladt a Sveavägen, és bement az első útjába eső gyógyszertárba. Amint kilépett az ajtón, feltépte a dobozt, és bevett két tablettát, majd elindult a hotel felé. Előző nap nem mert bemenni, félt, hogy megint tévedett. De most eltökélte magát. Be fog menni.

Fredrik megállt az utca túloldalán, és nézte a széles üvegajtón ki-be áramló embereket. Két kézzel kifésülte nyíratlan, sötét tincseit a homlokából, egy pillanatig habozott, de aztán határozott léptekkel megindult a bejárat felé.

A kék zakós ajtónálló udvariasan kinyitotta neki az ajtót. Fredrik kiengedett maga előtt egy idősebb párt, akik egy-egy kézipoggyásszal tartottak az utca felé, majd megállt az aranyszínű lobbi közepén. A mennyezetről hatalmas kristálycsillár lógott, és az egyik fal mentén hosszú, krómozott recepcióspult húzódott. A pult mögött fiatal férfiak és nők álltak ugyanolyan kék zakóban, mint amilyet az ajtónálló is viselt. Fredrik látómezőjének a széle elhomályosult. Teljes testtel el kellett fordulnia, hogy szemrevételezhesse az egész helyiséget. Megindult a pult felé, maga elé tartotta a kezét, hogy megtámaszkodjon, amikor megszólította őt egy férfi, aki fekete haját oldalt elválasztva hordta.

– Elnézést, segíthetek?

Fredrik elfordult, hogy ne kelljen tudomást vennie a férfiról. Megint pásztázott a tekintetével abban a hiú reményben, hogy Niklas ott áll valahol. Él, és megbocsát neki. A fekete hajú férfi megkerülte a pultot, és felé tartott.

– Tudok segíteni valamiben?

Végigmérte Fredrik elnyűtt bőrdzsekijét.

– Niklas Fröding. Bejelentkezett ide?

A nyelve mintha megduzzadt volna, és rettenettel hallotta, hogy akadozik is.

A férfi, akit ingzsebének hímzése szerint Theodor Hakénak hívtak, és ő volt a szállodaigazgató, Fredrik karjára tette a kezét, és félrevonta őt.

– Sajnos, nem adhatjuk ki a vendégeink nevét. Ha más nem lesz…

Sokatmondóan a kijárat felé biccentett.

– Tegnap itt volt. – Fredrik emelt hangjára többen odafordultak. – Láttam bejönni.

A szállodaigazgató erősebben megragadta Fredrik könyökét, és az ajtó felé kezdte vezetni őt. Fredrik kirántotta a karját.

– Eresszen!

Az egyik recepciós megkerülte a pultot, és két vendég, akik várták, hogy bejelentkezhessenek, nyugtalan pillantást lövellt feléjük.

– Ha nem nyugszik meg, kénytelenek leszünk hívni a biztonsági őröket.

A szállodaigazgató a nadrágzsebébe nyúlt a telefonért.

Fredrik hiába próbált szabadulni. Abban a pillanatban, hogy a szállodaigazgató vázolni kezdte a helyzetet a biztonsági cégnek, egy vörös hajú férfi higgadtan megindult feléjük.

Fredrik azonnal felismerte. Ezt a férfit üdvözölte Niklas előző nap a szálloda előtt.

– Mi folyik itt?

Tekintélyt parancsoló volt a hangja.

Fredrik kiszabadította és megigazította a dzsekijét.

– Az öcsémet, Niklast keresem. Niklas Fröding.

A férfi ránézett.

– A nevem Adam Ceder, enyém a szálloda. Jöjjön velem.

Bement a pult mögé, néhány másodpercig kopácsolt a billentyűzeten, majd felnézett. Hűvös tekintetétől Fredriket kirázta a hideg.

– Valami félreértésről lehet szó. Nincs ilyen nevű vendégünk.

Ceder sajnálkozva mosolygott rá.

Egy hazug ember mosolya volt. Semmi kétség. Fredrik a pultra csapott, és Ceder felé nyúlt.

– Hazudik!

Fredrik a szeme sarkából látta, ahogy a szállodaigazgató megindul felé, de Ceder nemet intett a fejével, és higgadtan felemelte a kezét. A szemét közben végig Fredriken tartotta.

– Mint mondtam, biztos valami félreértésről lehet szó.

Többet már nem kellett mondania, mert megjelent két őr. Megragadták Fredrik felkarját, szorításuk nem tűrt ellenállást.

– Ehhez nincs joguk! – kiáltotta Fredrik hangosan a válla fölött.

Ceder csak állt, és tűnődve nézett utána.

– Látni akarom Niklast!

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lina Areklew: Ur askan

Copyright © 2020 Lina Areklew

First published by Strawberry Förlag, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2022

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Németh Gábor

Korrektor Zöldhegyi Sarolta

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 656 0 (epub)

ISBN 978 963 504 657 7 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu