Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021

Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Az Arab-sorozat 1–7., 2015–2022

Párban Nápolyban, 2022

Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022

Védelem, 2023

The Arab, 2023

Bajban Dubajban, 2023

Misszió, 2023

Író leszel, 2024

A matador (Spanyol tűz 1.), 2024

Maffia trilógia 1-2. – javított, bővített kiadás, 2024

Maffia trilógia 3. – bővített, javított kiadás, 2024

Copyright © Borsa Brown, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-57-1

A.-nak.
Hiányzol!

Gabriellámnak.
Köszönettel a spanyoltudásodért is.
Büszke vagyok rád.

1. FEJEZET

– Nem tudom, jó ötlet-e…

Anikó nem szól semmit a tiltakozásomra, némán bámulja a teáját. Fintorra húzódik a szája, ami szólhat akár az előtte álló löttynek is, ugyanis fél éve a fejébe vette, hogy nem iszik egyebet, csak vizet és zöld teát.

Fél éve mást sem hallok, csak hogy „ez milyen szar”. Mármint a zöld tea.

– Megígértük neki.

– Az nem olyan ígéret volt.

– Akkor milyen?

Milyen ígéret lehet az, amikor az ember a barátnője halálos ágyánál bólint rá valamire?

Azt hiszem, Anikónak igaza van. Ebben az esetben csak egyfajta ígéret létezik, és az olyan, amit muszáj betartani.

Egy éve veszítettük el őt. Furcsa… Az ember mindig azt gondolja, hogy vele sosem történhet ilyesmi, örökre fiatal marad, szép, egészséges és boldog. Még akkor is van ilyen víziónk, amikor olyan hétköznapi gondokkal küzdünk, mint egy nyomorult parkolóhely keresése a budapesti káoszban, vagy egy lejárt szavatosságú felvágott vásárlása.

Eltörpülnek ezek a problémák, ha egyszer tényleg beüt a krach.

Beütött.

És mi Anikóval jó pár hónapon keresztül próbáltunk észhez térni.

Harmincévesen az ember nincs felkészülve a halálra. Mi sem voltunk. De most is kristálytisztán emlékszem a kávézó hangulatára, a csészék csörömpölésére, sőt még a pincér édes parfümjére is, amikor Ági kimondta: „szóval ez rák, hogy rohadjon meg!”

Anikóval döbbenten néztünk, és nem is értettük az egészet. Ági harmincöt éves volt, és bár nem élt túl egészségesen, az, hogy egy halálos kórral kelljen harcolnia, mindenképpen igazságtalanságnak tűnt az élettől. Ha őszinte akarok lenni, Anikó és én is leintettük, amikor már századszor mondta: „fáj a mellem, tuti van valami bajom.” Mindennel jöttünk. „Ó, csak a hormonok. Tudod, ami rosszindulatú, az nem fáj.” És ami a leghülyébb pontja a dolognak, hogy az orvosok ugyanezt mondták neki.

– Te most komolyan el akarsz utazni Sevillába? – Anikóra emelem a tekintetem.

– Az volt a kedvenc városa. Nem emlékszel, mit mondott?

Némán bólintok. Nemcsak a szavait tudom felidézni, hanem a hangját is, ami már rekedtes volt, és erőtlen, a tekintetét, ami már fénytelenül veszett a semmibe… Az a legborzasztóbb, hogy még egy év elteltével is emlékszem a pillanatra, amikor elszállt belőle az élet.

„Soha többé nem mehetek Sevillába. Megöl ez a betegség. De ugye megígéritek, hogy ti még egyszer elmentek helyettem?”

– Jaj, istenem… – nyögök fel az emlék hatására.

– Brigi… Ez csak egy utazás. Fogjuk fel úgy, hogy nyaralunk.

Ági talán azért szerette annyira Sevillát, mert cserediákként ott élte meg a szerelem első viharait. Noha a fiú nem spanyol volt, hanem magyar, ő váltig állította, hogy minden érzést az a város hozott ki belőlük, és amikor odautazik, újra annak a cserfes diáklánynak érzi magát. Persze ez nem azt jelenti, hogy évente odalátogatott, de amikor tehette, igen. Különös volt, hogy férjes asszonyként, két gyerekkel még mindig Sevilláról ábrándozott.

Vannak az ember életében olyan helyek, olyan pillanatok, amelyekben otthagyja a lelke egy részét.

Így fogalmazott.

Igaza volt. Ha az én életemből kéne kiemelnem ilyen helyeket és pillanatokat, akkor azok között is csupa bagatell és illúzióromboló kép villanna fel. Egy lepukkant kocsi hátsó ülésén elcsattant csók. A Balatonba beúszva, a magas hullámok között feltűnő szörfös, akivel végül egy heves, ám csöppet sem kellemes éjszakát töltöttem el… Életem első egyéjszakás kalandját… Egy pohár málnaszörp, ami megszínezte az ajkam körüli bőrt, életem első szerelme pedig körbenyalva a számat próbálta azt eltüntetni… Szóval egyik sem mesébe illő kocka, de nekem sokat jelentenek, és máig melegség jár át, ha ezekre gondolok.

Egy biztos: valóban vannak az életünkben pillanatok, amelyek az elménkbe vésődnek, és akadnak helyek, ahova örökké visszahúz a szívünk. Legyen az Sevilla, Balaton vagy egy kocsi hátsó ülése.

– Gondolod, hogy el tudunk menni egyszerre szabadságra?

Anikó megigazítja rövid vörös haját, majd mintha észhez térne, megrántja a vállát, és a szájához emeli a teáját. Az arcára van írva, hogy legszívesebben meg sem inná ezt a löttyöt, de őt nem abból a fából faragták, hogy feladja. Voltaképpen hiába a tízéves barátságunk, Anikót egyetlenegyszer láttam összeomlani: Ági temetésekor. Erős nő. Bár igazság szerint az ember mindig rájön a krízishelyzetekben, hogy a feladás az nem opció, így csaknem minden emberről elmondható egy tragédia után, hogy „erős”.

– Hát most el fogunk. Kész tényként közöljük. Ha megmondjuk, hogy mi miatt határoztunk így, akkor biztos nem lesz gond.

A tízéves barátságunk egész egyszerűen úgy kezdődött, hogy mi hárman egyszerre kerültünk a céghez. Anikó a külsős vállalatokkal tartja a kapcsolatot, Ági a marketing részlegen dolgozott, én meg az eseményeket szervezem, ami nem megy ritkaságszámba egy befektetéseket értékesítő vállalatnál. Szóval akkor és ott ismertük meg egymást, de ez nem akadályozott meg minket abban, hogy a munkakapcsolatunkat barátsággá fejlesszük. Elsősorban az játszott közre, hogy nagyjából hasonló korúak vagyunk, de más közös pont nem igazán volt eleinte. Ági kényelmes volt, akaratos, családcentrikus, mindig vidám és baromi okos. Földhözragadt. Nem tűzött ki sosem elérhetetlen célokat, és minden apróságot megbecsült. Anikó sportos, energiával telt, de sok mindent képes háttérbe szorítani, amiket én vagy Ági nem tudtunk elengedni. Anikóról voltaképpen elég csak annyit mondani, hogy egy afféle Duracell-nyuszi, a jó értelemben. Születésekor felhúzták, azóta pörög, és nem hiszem, hogy ez valaha is másként lesz. Túl van egy váláson, de felszegett fejjel megy tovább, élvezi az életet, új kapcsolatban lubickol, most pedig azon töri a fejét, hogy szüljön-e gyereket, vagy várjon még. Mindig akadnak újabb és újabb céljai, egyszerűen képtelen pihenni.

Én meg… Nos, az ember nagyon nehezen mond magáról véleményt. Mindenki azt állítja, hogy szerencsés vagyok. Szép arc, formás test, jó munkahely, csodás albérlet, szabad akarat és zéró megfelelési kényszer. Lefordítva mindez annyit jelent, hogy kidolgozom a belemet azért, hogy fenntartsam a lakást, mivel a szüleimmel már nem akarok élni, ráadásul pasim sincs, aki egy nyomorult moziba elvinne.

De jó nekem!

– Nyilván megoldható.

– Akkor ne keress kifogásokat!

– És mit szól majd András, ha megtudja, hogy nélküle akarsz utazni Sevillába? Velem.

– Ó, tudod, ő milyen cuki. Nem lesz ellene kifogása. Neked meg nem is lehet ellenvetésed, mert senkitől nem kell elszakadnod.

– Köszi, hogy emlékeztetsz erre.

– Tudod, hogy nem azért mondtam.

– Persze… – Megkeverem a kávémat, miközben halkan motyogom: – Azért egy macskám van.

De szánalmasan hangzott.

Anikó elkuncogja magát, de tudom, hogy nincs ebben semmi rosszindulat.

– Ő elenged.

– Hidd el, hogy hiányozni fogok neki!

– Akkor ezek szerint oké?

– Az anyagiak miatt át kell gondolnom.

– Ne már, Brigi! Én tudom, hogy nehéz az élet egyedül, de azért nem a spórolásról vagy híres. Az egyik hónapban majd csak egy pár cipőt veszel, nem kettőt.

– Nagyon vicces vagy!

Mindketten felnevetünk, majd el is komolyodunk. Ági jut eszünkbe, aki rendszerint pont a cipőkkel hozakodott elő. Ha kérdeztem valamiről, hogy drága-e, mindig ilyesmiket mondott: „Egy Jimmy Choo cipőt tudnál belőle venni.” Szóval elég vicces volt, amikor új helyre költöztek a családdal, és én megkérdeztem, hogy mennyibe került a ház, és annyit felelt: „Baszki, Brigi! Daruval dönthetnéd a Jimmy Choot a kosaradba!”

Mindezt úgy, hogy ő volt oda ezért a márkáért, nem én.

– Akkor nyáron megyünk?

– Hát nyárhoz közel. Mondjuk, április-május? Tudod, Ági mindig azt mondta, hogy nyáron konkrétan meg lehet ott dögleni.

Tényleg szó szerint így fogalmazott.

– Ja, igen…

Az van, hogy Anikónak hiába mondanék nemet, hiába érvelnék, ő addig úgysem hagyna ezzel az egésszel, míg rá nem bólintok.

Emlékszem, a temetésen végig arról beszéltünk, hogy ez nem egy búcsú. Nem lehet valakitől végérvényesen elköszönni azzal, hogy a testét eltemetik. Az elmének kell lassan viszlátot intenie, és ez sokkal nehezebb, mint gondolnánk. Akárhányszor találkozunk, beszélgetünk, nincs olyan, hogy Ági ne kerülne szóba. Már nem bőgünk, nem hitetlenkedünk, inkább a vidám, vicces pillanatokat idézzük fel, szóval felfogtuk az elmúlást. Ezelőtt pár hónappal még nem lettünk volna képesek egy olyan utazásra, ami róla is szól, most azonban kellemes bizsergés jár át a lehetőségtől.

– Valóra váltjuk a bakancslistáját.

Hátradőlve mosolyodom el. Anikó találóan fogalmaz, nekem pedig számtalan dolog jut eszembe. Például, hogy szeretett volna Ferrarit vezetve száguldozni… Éjszaka fürödni a Balatonban, mert gyermekkorában sosem engedték, felnőttként pedig kimaradt az életéből…

– Akad benne pár pont.

– Akkor? Brigi?

– Hm?

– Megyünk Sevillába?

– Menjünk.

2. FEJEZET

Vagyunk olyan jóban a vezetőséggel, hogy úgy közöljük szabadságra menetelünk okát, ahogy az van. Kitalálhatnánk mindenfélét, betegállomány, családi ügy… De szerencsére a cég fiatalos, lendületes, és tudják, ha a dolgozó boldog és kiegyensúlyozott, akkor a vállalatnak is jól megy.

Anikó megigazítja magát a széken. Ez nála pontosan annyit jelent, hogy befejezte a mondandóját. Nekem tulajdonképpen meg sem kellett szólalnom, mert végig többes számban beszélt, és mindent egyértelműen vázolt.

Péter azonnal felel:

– Persze! Menjetek! Ez nagyon jó ötlet.

– Tényleg? – kérdez vissza Anikó. – Tudsz akkor minket nélkülözni körülbelül egy hétig?

– Hát nehezen, de igen – mosolyog vissza a főnökünk. Pár pillanatra az asztallapra szegezi a tekintetét, talán zavarban van. Vagy elragadták az érzések. Péterre jellemző, hogy kerüli a konfliktusokat, és ha úgy érzi, valami nagyon kínos, vagy esetleg problémát szül, abból a helyzetből kihátrál. Azt hiszem, erős ember, de legalábbis fegyelmezett. – Vissza akart menni Sevillába?

– Igen. Már négyszer volt ott, és mindig azzal jött, hogy nem tudja megunni.

– Nem is tudtam – suttogja Péter, mintha csalódott lenne azért, hogy ő nem ismerte Ági vágyait. Végül előrébb dől, és az asztalra csap. – De szóval jó ötlet, menjetek nyugodtan. Írjátok be magatokat szabira, mi meg majd úgy tervezzük, hogy legyen helyettesetek.

Nem akarok utazni!

Abban reménykedtem, hogy valami majd közbejön, uram bocsá’ a főnök nem enged el, de minden simán ment eddig. Persze Pétert ismerve azt azért sejthettem volna, hogy ő nem fog akadékoskodni, de valami csodában akkor is bíztam. Anikó csillogó szemébe nézve végül megszólalok.

– Én még mindig kicsit aggódom… Vagyis nem aggódom, hanem nem tudom, jó ötlet-e ez.

– Ne már, Brigi! Megbeszéltük.

– Jó, persze… Csak, hogy őszinte legyek, én nem válok izgatottá Sevillától. Nekem nem jelent semmit. Sevilla Áginak volt fontos. Azok az ő megélt pillanatai voltak, ott ő tudott volna nosztalgiázni. Kicsit olyan, mintha megerőszakolnánk ezt az egészet.

– Az ő kérése volt.

– Nem volt ez olyan kérés, Anikó! Te is tudod. Inkább csak búcsú volt.

Néhány másodpercig csöndbe burkolódzva ülünk. Butaságok jutnak az eszembe. Életem utolsó óráit töltöm az életből, és mindenki meglátogat, akikhez húz a szívem. Kitől mit kérnék? Komolyan gondolnám? Vagy csak amolyan vigaszbeszélgetés lenne, hogy mégis mondjunk valamit? Megkérnék valakit, hogy utazzon el a kedvenc városomba, mert én már nem tehetem meg? Nem hiszem, mert az én kedvencem, és nem az övé…

Basszus, nincs is kedvenc városom!

De mindent összevetve oda jutok, hogy egy ilyen helyzetben nyilván nincsenek törvényszerű dolgok. Kimondja az ember azt, ami csökkenti a kínját, a másik ember pedig megígéri, amit elvárnak tőle. Ilyen helyzetben nincs olyan, amit ne tennél meg egy haldokló kedvéért.

– Mi van, ha csak azt akarta, hogy kikapcsolódjatok és utazzatok? – dilemmázik Péter hangosan. – Ha csak nektek akart jót? Anikóval értek egyet. Ha csak elutaztok és abban az egy hétben nem csináltok semmit, csupán kávéztok, beszélgettek, akkor már megérte. Lehet, hogy ő is így gondolta. Vagy, hogy lélekben ott lesz veletek, hiszen ha miatta utaztok, nyilván szóba hozzátok őt.

Péter mindig tudott érvelni.

Most is pillanatok alatt meggyőz, már-már szégyellem magam, amiért visszakozni akartam.

Na és ugye ismer…

– Beszálljunk? Mármint, ha úgy érzitek, hozzájárulunk az utazáshoz. Ági miatt is…

Van még ilyen főnök a világon?

Néha tényleg csodálkozom rajta. Kemény üzletember, aki egy ideig úriember módjára nézi el a hibákat, ám ha elege lesz, szankcionál. Értsd ezalatt, hogy kirúg. Mindezek ellenére azonban számtalanszor megmutatja azt is, hogy hatalmas szíve van.

– Ó, tényleg? – csap le a lehetőségre Anikó. – De cuki vagy.

Ettől nemcsak én fintorodom el, hanem Péter is. Elég abszurdnak tűnik egy nagyvállalat élén álló vezetőt cukinak nevezni.

– Brigi? – emeli rám a tekintetét Péter és Anikó is.

– Nem tudom, elfogadhatjuk-e… De ha igen, akkor nagy segítség lenne.

– Ne vicceljetek. Évek óta itt dolgoztok, és azért keresztülmentünk együtt ezen meg azon. Ha megvannak a foglalások, adjátok le a könyvelésen a számlákat, én meg majd a cég által finanszírozandó részt visszautalom a fizutokkal. Tiszta szarul érezném most már én is magam, ha nem mennétek el.

Remek. Innen már nincs visszaút.

Igazság szerint nem a helyzet miatt, hanem magam miatt megy ez nekem nyögvenyelősen. Minden olyan dolgot szeretek, amitől az emberek többsége irtózik.

Szeretek egyedül lenni.

Szeretek egyedül lenni otthon.

Szeretek egyedül lenni otthon és semmit tenni.

Egy szóval nehezen mozdulok ki, bármiről és bárkiről is legyen szó. Tinédzserként is ilyen voltam. Elmentem bulizni, mert „kötelező” volt. Bandáztam, mert mindenki azt csinálta. De mindennek ellenére imádtam már este hétkor pizsamában a megvetett ágyban ülni és olvasni.

– Brigivel azt beszéltük, hogy április-május körül megyünk.

– Szuper. Addig megoldjuk a helyettesítést is.

Anikó feláll, így én is azt teszem. Amikor kilépünk az irodából, átöleli a vállam.

– Azt hiszed, nem tudom, hogy kilépsz a komfortzónádból? De hidd el, jó lesz. Kapcsolódj az élethez, Brigi!

Kapcsolódj az élethez, Brigi!

Köszi, Anikó, azt hiszem, ez egyfajta életmottóm lesz.

Komolyan ilyen szánalmasnak tűnök? Kezdek kíváncsi lenni rá, hogy mi a köröttem élők véleménye rólam.

* * *

Anikó merő jó szándékból mindent átvállalt. Közölte, hogy majd ő lefoglalja a repülőjegyet és a szállást is, én csak bólintsak rá. Mondjuk, ha erre nem hívja fel külön a figyelmemet, akkor is így lett volna. Néha szóba hozza, hogy szervezni kéne programokat, de hagyom, hadd érvényesüljön, biztos ezt is megoldja nélkülem. Olykor azért támad egy kis lelkifurdalásom, de ez gyorsan tovaillan, amikor látom az arcán, hogy ő tulajdonképpen már az utazás megszervezését is élvezi.

A laptophoz ülök, és megnyitom az egyik fotóalbumot. Utoljára a temetés előtt nézegettem meg a képeinket, most azonban ismét késztetést érzek erre. Ahogy Ági vonásait kémlelem, hirtelen olyan ez az egész, mintha tegnap történt volna. Vagy mintha meg sem történt volna. Ugyanakkor pedig nagyon is valós, és fényévekre vagyok már a pofontól.

Van, hogy reggel fölkelek, és a mosakodás után csak úgy spontán a tükörbe nézve szentségelek: „basszus, Ági!” Szemrehányás ez az életnek, ami igazságtalan volt, és szemrehányás magamnak is, amiért újra és újra hatalmába kerít a gyász. Nem voltunk gyerekkorunktól barátok, mindössze tíz közös évünk volt, ezért volt már, aki legyintve azt mondta: „ó, én a gyerekkori barátomat veszítettem el!” Mintha az egyik halál kevesebb jelentőséggel bírna, mint a másik. Mintha az egyik embernek joga lenne jobban, intenzívebben gyászolni. Nem. Valóban nem nőttünk fel együtt. Nem jártunk ugyanabba az óvodába vagy iskolába, és nem jártunk együtt bulizni. De az, hogy érett nőkként szövetségre léptünk, és barátságot kötöttünk, jelent egyfajta választást. Nem egymás mellé születtünk, és nem is egy közegben cseperedtünk, hanem tudatosan döntöttünk a másik barátsága mellett. Egyesek szerint ez már nem is igazi barátság. Felnőttként sokkal nehezebben köt az ember barátságokat, éppen ezért az, hogy mi mégis barátok lettünk, az én szememben többet ér, mint egy gyerekkori kapcsolat.

Emlékszem, amikor először találkoztunk, rövid szőke haja volt. Idővel megnövesztette Kleopátra-hosszúságúra, én pedig mindig szajkóztam: „le ne vágasd!” Sokat jelentett neki a kényelem, igényes volt, de nem hivalkodó. Zöld szeméhez és fehér bőréhez mindig rózsaszín rúzst kent fel, amit imádtam rajta. A hangulata kiült a vonásaira. Ha dühös volt, és kedvetlen, akkor jobb volt őt kerülni, de amikor minden klappolt, tett róla, hogy neked is rózsaszínbe öltözzön a világ. Pozitív életszemlélete mindig csodálatot váltott ki belőlem, és csak a betegsége vége felé jöttem rá, hogy valójában az alapbeállítása nem bizakodó volt, inkább amolyan homokba dugott fej. Kívülről bármit is mutatott, belül őrlődött, és azt hiszem, ezt csak kevesen ismerték fel, és még kevesebben tették szóvá. Egyesek meglepődnek azon, amikor a barátjuk közli, hogy pszichológushoz jár. Én örültem neki. Örültem neki, mert tudtam, ép ésszel az életért való küzdelmet nem lehet végig szuper hangulatban, optimizmussal végigcsinálni. Igenis kell hogy legyenek gödrök, hiszen olyasmiért küzdünk, amiből mindenkinek egy van. Életért. Bár nincs gyermekem, sejtem, hogy valószínűleg ez anyaként hatványozódik. Nem látni a gyermekedet felnőni… Nem lenni ott, amikor neki szüksége lenne rád… Cserben hagyni őt…

Borzalmas lehet. Tudom, hogy voltaképpen emiatt szenvedett ő is, még ha nem is fogalmazta meg egyértelműen.

A képet nézem, amin hárman vagyunk. Ági, Anikó és én. Mindhárman nevetünk, bohóckodunk, idióta képet és pózt vágunk. Mint a gyerekek. Körülbelül ötéves a fotó. Milyen lenne, ha néha az ember a jövőbe látna? Tehetne a tragédiák ellen? Vagy vannak dolgok, amik így is, úgy is megtörténnek? A közelünkben bekövetkező haláleset mindig átformálja világnézetünket. Keserűvé válunk, de értéket találunk olyasmiben, amiben addig nem leltünk.

Lecsukom a laptopot, és megdörzsölöm a szemem.

Szedd össze magad, Nagy Brigitta! Nem egy kínzókamrába mész, hanem Sevillába utazol!

3. FEJEZET

Ha valami elveszi az ember kedvét az utazástól, az a fapados légitársaság. Anikó nagy örömmel hívott fel, hogy szuperolcsó repülőjegyet talált, mindenképpen csapjunk le rá. Nyilván rábólintottam. Aztán az a „szuperolcsó” már nem volt annyira kedvező, amikor kiderült, hogy mégsem egyetlen hátizsákkal szeretnénk utazni, hanem mint a normális emberek, bőrönddel. Sőt, olyan eszméletlen nagy és extra kérésünk is volt, hogy egymás mellett üljünk.

Végül is mi a francnak az embernek útitárs, nem igaz? Komolyan! A szállodák kérnek azért pluszpénzt, hogy azzal tegyenek egy szobába, akivel utazol? Ez tényleg extra?

Természetesen ezen csak én húztam fel magam, Anikó meg csak legyintett egyet. Száz szónak is egy a vége, jobban jártunk volna valami normális légitársasággal, ami a repülőjegybe számolja a feladandó poggyászt úgy, mint az ülőhelyet. Ezt ne nevezzük extrának, kérem szépen!

Ahogy helyet foglalunk, Anikó mosolyogva rám néz.

– Három és fél óra, és ott is vagyunk!

– Szuper! Annál többet nem is lehetne kibírni.

Próbálom kinyújtani a lábam, de elég kicsi a hely.

Mondom ezt a százhatvanöt centimmel.

Hogy ül ide le egy topmodell?

A nyakába teszi a lábát?

Anikó rögvest kiveszi a kosárból az újságot, és a szendvicseket kezdi böngészni.

– Eszünk majd valamit?

– Harminc euróért sonkás szendvicset? Kösz, nem! Én mondtam a váróban, hogy egyél.

– Ó, Brigi, egy kicsit lazulj már!

Neki talán könnyen megy. Együtt él Andrással, és tudtommal nem nélkülöznek. Nekem igenis gondot okoz olyasmiért kifizetni több ezer forintot, ami csak pár százat ér.

– Te ehetsz, én nem vagyok éhes. De azért várd meg, míg felszállunk.

A gép lassan megtelik, a pilóta is beköszön, megtudjuk tőle, hogy mikorra érkezünk Sevillába, és azt is, hogy ott jelenleg harminc fok van. Budapesten esik, ezért a lábamon lévő sportcipőre nézek.

Bele fog rohadni a lábam.

A kézibe kellett volna dobnom egy papucsot.

Kevés dolog idegesít jobban annál, mint amikor a lábamnak van melege.

Becsatolom az övemet, majd bedugom a fülemet, remélve, hogy elalszom a zenét hallva, és mikorra felébredek, már Sevillában leszünk.

* * *

A vágyálom csak vágyálom marad, ugyanis Anikó mindent elkövet annak érdekében, hogy a tervem ne sikerüljön. Körülbelül harmincszor kérdezi meg, hogy „biztos nem eszel?”. És huszonötször, hogy „szerinted mit egyek?”. Egyébként nem idegesít, mert ismerem, tudom, mire számíthatok vele kapcsolatban.

Elteszem a fülhallgatómat, nyugodtan megállapítom magamban, hogy a hátralévő időben vagy Anikóval beszélgetek, vagy hallgatom az anyukát, aki egyfolytában a gyerekével veszekszik.

– Szóval? Néztél programokat? – szegezem neki a kérdést.

– Na, mi a szösz! Azt hittem már, hogy téged egyáltalán nem is érdekel. Szerintem, ha megkérdezné valaki, hogy hova utazunk, te hirtelen nem is tudnád.

– Tudod, hogy nehezen bólintottam rá.

– De rábólintottál, most már itt vagy, és az utad egy részét más fizeti, úgyhogy semmi okod nincs rá, hogy ne élvezd!

Igaza van!

– Program?

Kihúzza a lába közé letett hátizsákját, majd előhorgássza belőle az A4-es papírokat.

– Mindent kinyomtattam.

– De minek?

– Mert én ilyen régimódi vagyok. Nem tehetek róla, Brigi! A papírban hiszek. Abban, amit meg lehet fogni. – Elmosolyodva figyelem, ahogy széthajtja a lapokat, majd böngészni kezdi. – Első pont. Helyi éttermek. Ételek és italok.

– Csodás! Kétszer ekkora fenékkel megyünk haza – kacagok fel.

– Tudod, hogy Ági imádott enni, és számtalanszor zengett ódákat a helyi specialitásokról.

– Igen. De ő imádta például a polipot. Azt akarsz velem etetni, mert ő szerette? Úgy értem, nem csupa olyan dolgot írtál fel, amiről ő mesélt, ugye?

– Hát már meg ne sértődj, de a tapasbárokat nem hagyhatjuk ki! – Semmiképp! – És itt vannak a flamencoestek.

– Olyan gypsys?

– Igen. Olyan – nevet vissza. – Elmegyünk az Alcazarba. Mielőtt megkérdeznéd, nem, ennek semmi köze a börtönhöz.

– Tudom. Az Alcatraz.

Döbbent fejet vág, majd a könnye is kicsordul a nevetéstől.

– Basszus, tényleg! Ha elmondod valakinek, hogy milyen lüke vagyok, megverlek.

– Ezzel foglak zsarolni. Na de mi az az Alcazar?

– Komolyan semminek sem néztél utána? Ráadásul erről Ági is mesélt. – Megrázom a fejem. – Királyi palota.

– Na hát az fényévekre van a börtöntől.

– Régészeti múzeum vagy Picasso szülőháza?

– Ezt most kérdezed?

– Felírtam.

– Akkor töröld! Ilyesmire nem vágyom.

– Döglés a tengerparton? – kontráz vissza flegmán.

– Talált, süllyedt.

– Peched van, nincs tengerpart.

– Azért a közelben akad!

– Jó, jó! – nevet fel. – Majd bérlünk kocsit. – Az állati lesz. Neki két hónapja van jogsija. Nekem tíz éve, de körülbelül akkor is vezettem utoljára. Nem teszem szóvá ezt az aggodalmamat, majd megoldjuk, ha odajutunk. – Hajókázás a Guadalquivir folyón?

– Ez tényleg jól hangzik.

– A katedrális? Vagy bikaviadal?

– Utóbbi semmiképp!

– Hőlégballonozás, kerékpártúra, séta a városban…

– Mindegyik szuper lesz ebben a gatyarohasztó melegben.

– Egy andalúz lovarda?

– Hm. Na végre valami jól hangzik. Vedd a lista elejére! – Összehajtja a papírt, pedig biztosan még jó pár dolgot felírt. – Ennyi?

– Figyelj! Ne tervezzük, élvezzük!

– Néha olyan szlogenekkel jössz, hogy szerintem át kéne téged helyezni a marketingosztályra. – Felhúzza a vállát, mintha ez egy dicséret lenne. Egyébként az. – Nem mesélted még, mit szólt András ahhoz, hogy nélküle utazol?

– Semmit! Tök jó ötletnek tartotta. Azt mondta, érezzük jól magunkat, és pihenjünk. Mondtam, hogy nem lesz vele gond. Hidd el, nekem is újdonság ez Krisztián után. Ő mindenbe belekötött, szerinte mindent rosszul csináltam.

– Jól tetted, hogy elváltál. Andrással boldog vagy. Mi van a gyerekkérdéssel?

– Ő nagyon szeretne.

– Te nem?

– De. Én is… Csak én bizonytalan vagyok egy csalódással a hátam mögött.

Megértem őt. Kicsit irigylem is. Bármilyen nehéz volt neki, most végre olyan társa van, akivel beleadhat apait-anyait. Mellettem sosem állt büszke férfi. Nem ismert el soha egy hímnemű sem. Nem dicsértek vagy motiváltak. Minden párkapcsolatom lefelé húzott, gáncsolt, félelmeket ébresztett bennem. Egyszer azt hallottam, hogy csak az igazán erős férfiak képesek egy erős, önálló nővel együtt élni. Mivel évek óta a saját lábamon állok, és mindent megoldok magam körül, ráadásul még el is tartom magam, tulajdonképpen az önállóak és erősek táborába tartozom. Létezik, hogy igazi férfit nem fújt még elém a szél?

4. FEJEZET

Miközben a poggyászt várjuk, azon gondolkodom, hogy vajon miért utálom ennyire a reptereket. Utaztam már elég sokat, de valahogy ilyenkor mindig úrrá lesz rajtam a feszültség. Már az is frusztrál, hogy nem a saját kis hazámban vagyok. Másképp beszélnek, másképp viselkednek az emberek, de nem normális, hogy megrémülök, mint egy kisnyuszi, és a legszívesebben hazarohannék.

Tuti igaz, hogy minden a gyerekkorból ered.

Bulgáriába repültünk nyaralni. A Napospartra. Hú de jól hangzott. Az iskolában hetekig dicsekedtem vele, már az is menő volt, ha valaki repülőre ült. Na és az a bizonyos Napospart is azt sugallta, hogy a Balatonnal ellentétben ott az esőnek esélye sem lesz, és semmiképpen sem vár ránk olyan nyaralás, mint azelőtt egy évvel, amikor apám vállalati üdülőjében körülbelül egy héten át pingpongoztunk az aulában, mert 18-20 fok volt, és esett az eső. Egy kerek hétig. Vasárnaptól vasárnapig. Pont, míg ott voltunk. Hétfőn pedig arra keltem a budapesti panelban, hogy hét ágra süt a nap. Egy napig sírtam a szerencsétlenségemen. Szóval a bulgáriai nyaralás jól hangzott, csak a reptéren egy pillanat alatt elkeveredtem anya mellől, és ma is tisztán emlékszem azokra az arcokra, amiket a könnyeimen keresztül láttam, amikor lehajoltak hozzám egy „mi a baj, kislány?” kérdés kíséretében. Természetesen a család öt perc alatt rám talált, de addigra késő volt. Mélyen gyökeret vert bennem a reptér mint mumus, ami még most, felnőtt nőként is megrémiszt.

– Ott jön a tied, Brigi! – riadok meg Anikó hangjára.

Fogalmam sincs, hogy van ilyen sasszeme. Fekete bőröndöm van, körülbelül mindegyik ugyanúgy néz ki, de ő már méterekről kipécézi. – Jön mögötte az enyém is. Na szedjük le!

A szedjük le az abban merül ki, hogy csaknem bezuhanok a szalagra, amikor megemelem a koffert. Nem is értem, miért ez a módszere a csomagfelvételnek. A cuccainkat, bár húsz kilót sem nyomnak, azért egy hatvankilós nőnek combos mutatvány leemelni a gépezetről.

Megpördülök, és pechünkre pont Anikó lábára teszem a táskát.

– Ó, a picsába, Brigi! – taszítja le teljes erőből magáról a bőröndömet.

– Jaj, bocsi, bocsi.

– Eltörted a lábujjamat! – Nem tehetek róla, de kitör belőlem a röhögés. Körbenéz, látja, hogy mindenki minket figyel, mire ő is kacagásra vált. – Na ez rohadt jó. Hát ha el nem is törted, a körmömnek annyi. Emlékszel a biciklibalesetemre, amiben beütöttem a lábujjamat? – Bólintok. – Tudtad, hogy leesett utána a körmöm a sérüléstől? Egy évet vártam, hogy kinőjön. Erre most megint kap egyet. Ha újra elkezd sárgulni, feketedni, és megint elhagyom, aztán meg egy évet kell várnom rá, hogy megnőjön a köröm, és ki tudjam lakkozni, hogy ne nézzek úgy ki, mint egy gombás körmű aszott picsa…

– Anikó, fejezd már be – hüppögöm nevetve, mert még mindig minket néz mindenki.

– Szóval akkor agyonütlek! Tudod te, milyen szar, ha egy évig nem vehetsz fel szandált vagy papucsot?

– Fel sem tűnt.

– Persze hogy nem tűnt fel, mert igazából hordtam. Szerinted hogy oldottam meg? – Leemeli ő is a bőröndjét, majd ismét felém fordul, és feltartja a mutatóujját. Akaratlanul is megfigyelem, hogy minden körme más pasztellszínben tündököl. – Na hogy oldottam meg?

– Zoknival hordtad a papucsot? Az sem tűnt fel.

– Kilakkoztam, bogárkám!

– Mit? Azt mondtad, hogy leesett a körmöd.

– A bőrt! A bőrt lakkoztam ki. Elhiheted, marha nagy szívás volt, mert a bőr rosszabb ebből a szempontból, mint a köröm. Ugyanis lekopik róla a lakk, és mindennap újramázolhatod. Főképp szívás, ha már nő a köröm, és fele köröm, fele bőr…

– Szerintem túlbeszéltük a témát, Anikó! Nem fog leesni a körmöd, nyugi.

Odébb húzzuk a táskákat, majd előveszi a papírokat. Úgy tűnik, nem viccelt, valóban mindent kinyomtatott. Körbevezetem a szemem. A mennyezet kék-fehér színben pompázik, boltívek törik meg, amiktől egy végeláthatatlanul hatalmas csarnoknak tűnik az egész.

– Ignaciót kell keresnünk – böki ki halál nyugodtan.

– Ki a franc az az Ignacio?

– A sofőr.

Megindul, én pedig követem.

Oké! Hibás vagyok, mert totál rábíztam ennek az utazásnak a szervezését.

Főképp, hogy ismerem magam. Abban vagyok biztos, amit én intézek.

Talán az utolsó pillanatig abban reménykedtem, hogy meghiúsul ez az utazás. Vagy nem is tudom…

Rohadtul izzad ebben a cipőben a lábam.

Úgy tudtam!

Komolyan fontolgatom, hogy itt és most felnyitom a bőrönd tetejét, és kihorgászok valami szellős lábbelit.

Vagy simán lekapom a csukám, és mezítláb battyogok tovább.

– Honnan van sofőr? – kérdezem végül, miközben figyelem, ahogy előttem haladva szaporán szedi a lábát.

A gépen, ahogy hátratámasztotta a fejét, a haja összekócolódott, amitől most egy hatalmas lyuk virít a tarkója felett.

– Amikor a bookingon foglaltam a szállást, a hotel felajánlotta az ingyen transzfert.

– Ez szuper.

– Igen. De ez nem busz lesz, hanem egy kocsi, egy Ignacio nevű sofőrrel. Viszont igyekeznünk kéne, mert csak húsz percet vár ránk. Utána elmegy, aztán leshetünk.

– De a hotel alkalmaz sofőrt?

– Nem tudom, Brigi. Felajánlotta ingyen, én meg elfogadtam. Nem mindegy?

– De ugye biztonságos?

– A bookingon keresztül ment. Biztonságos. Gyere már!

Amikor mellé érek, megjegyzem:

– A hajad hátul olyan, mintha kettőhúszba nyúltál volna.

– Ajh, ne már! – kezdi igazgatni a tincseit.

* * *

Nyugodtan fogalmazzunk úgy, hogy csupa egyforma fickó áll kint, annyi különbséggel, hogy mindegyik másik táblát tart. Battyogunk, közben pedig a transzparenseket fixírozzuk, mikor fedezzük fel rajta saját magunkat, és ezzel Ignaciót is.

Egy sötétkék ingben és hasonló színű térdnadrágban ki is szúrunk egy alakot, akinek a tábláján ez áll: ANIKO, BRIGITA.

Nyilván nem problémázunk rajta, hogy a helyesírás nem tökéletes, az azonban kicsit aggaszt, hogy az ősz, hullámos hajú fickó kábé százéves. Ennek ellenére úgy öltözik, mint egy tinédzser. A háta görnyedt, a bőre iszonyú ráncos, és szerintem harminc kiló, ha van. Meg százhatvan centi.

– Ott van – rebegi Anikó, miközben rám sandít. Valószínűleg minden az arcomra van írva, mert folytatja: – Ne mondj semmit!

Nem mondok.

No persze, amikor okosan hallgatok, akkor általában érzem, hogy mi az a belátható idő, amíg moderálom magam. Jelenleg pár másodpercig tart, mert Ignacio kicsit előrébb lép, miközben még a korlátban is megkapaszkodik.

Ez a fickó már járni is alig tud!

– Anikó!

– Hm? – fordul félig felém. Bizonyára tudja, mit akarok szóvá tenni, de játssza a hülyét.

– Ő lesz a sofőrünk?

– Gondolom.

– Ugye viccelsz?

– Jaj, Brigi, ne kezdd!

– Ne kezdjem? De látom rajtad, hogy te is megrökönyödtél.

– Hát én sem erre számítottam, ez tény. – Amikor már egészen közel járunk, elnémul, mintha a fickó értene magyarul. – Hola! – köszön spanyolul.

Ignacio a saját anyanyelvén válaszol, és körülbelül három mondat után vágok közbe angolul.

– Magyarországról jöttünk. Beszél angolul?

A férfi mintha csalódott lenne. Megjegyzem, mi is azzá válunk, amikor megrázza a fejét, jelezve, hogy nem érti.

Remek.

Sofőrt küld a szálloda, akivel két szót nem tudunk beszélni.

Nem tudom, melyik a nagyobb problémánk. A nyelvtudása, pontosabban annak hiánya, vagy a kora?

Amikor megfordul, és elindul, már tudom a választ: az állapota.

Bármennyi idős is, és bármennyire is tisztelem mint embert, nem akarom bántani, de nonszensz, hogy egy négycsillagos szálloda ilyen sofőrt küld.

Tyúklépésben megindulunk a kijárat felé, épp csak araszolunk. Iszonyú hülyén érzem magam, de már nem csak én, hanem Anikó is. Mondjuk, ő el is követ egy hibát, mert a pasi elé lépve, magyarul kérdezi:

– Segíthetünk valamiben?

– Anikó, magadnál vagy? Ne alázd már meg! Egyébként szerinted beszél magyarul?

Mázli, hogy Ignacio semmit sem ért. Barátnőmre mosolyog, majd az eddigi kis ütemében halad tovább.

– Jól van, nyugi – lép vissza mellém Anikó. – A fék- meg a gázpedált biztos tudja nyomni.

– Ja. Csak azok a fránya reflexek.

– Képzeld, régen a szomszédunkban lakott egy buszsofőr. Rendszeresen hazajárt a sárgával, mert korán reggel indult vele. Szóval olyan pöpecül tolatott be az udvarukra, egy keskeny sávra, ahogy a legtapasztaltabb, legügyesebb sofőrök teszik. Aztán kiszállt a buszból, és kábé négykézláb ment be a házba, olyan holtrészeg volt.

– Ezzel most mit akarsz mondani?

– Hát… Lehet, hogy tök jól vezet.

Csak bólintok válaszul. Semmit sem akarok, csak a szállodába érni.

A kijáratnál nagybetűkkel virít: SEVILLA

Hát itt vagyunk. Eljöttünk helyetted, Ági! Mit szólsz a sofőrünkhöz?

Szinte hallom, ahogy mondja a magáét, pöröl, hogy ő e mellé az alak mellé tuti nem ül be, mert neki gyerekei vannak… Inkább vezet ő.

Jó lenne, ha itt lenne!

Elmosolyodom. Elképesztő az ember. A fülemben cseng a hangja, pedig olyan régen volt már, hogy hallhattam. Igaz, előfordult az eltelt egy évben, hogy lejátszottam a régi hangüzeneteit. Van, amelyiket betéve tudom. Egyszer, amikor dühös voltam magamra a nosztalgiázásom miatt, ki akartam törölni a beszélgetéseinket, hogy soha többé ne szippantson be a múlt, de nem volt hozzá erőm. A testét eltemettük. A hangját és az emlékeket nem akarom.

Naná, hogy egy lepukkant Seat a járgányunk.

Megjegyzem, nem érdekel. Ha van klíma, és nincs benne dohányszag, akkor minden kerek lesz.

Ignacio felnyitja a csomagtartót, majd a derekára mutat, jelezve, hogy ebben ugyan ne várjunk tőle segítséget.

– Ha egyedül kell betennem a bőröndömet, tuti ráhajítom a peremre, aztán még kárt teszek ebben a roncsban. Utána meg fizethetünk.

– Anikó! Elég. Ketten rakjuk be, egyenként.

– Az elég vicces lesz! Az egyik végét te fogod, a másikat meg én?

– Pontosan. És nem hinném, hogy Ignaciónál nevetségesebbek leszünk.

Az egyik pillanatban röhögésben törünk ki, a másikban pedig minden erőnket összeszedve próbáljuk betuszkolni a csomagunkat. A sofőrünk is jól mulat, de egyszerűen képtelenség rá haragudni. Olykor segíteni próbál, de semmi ereje nincs, ráadásul a reakcióideje is hagy kívánnivalót maga után.

Végzünk, Anikó meg lecsukja a csomagtartót, és Ignaciónak mondja nevetve, magyarul:

– Már tudjuk, miért volt ingyen a fuvar. Tulajdonképpen nektek kéne fizetni, hogy furikázhattok két ilyen rátermett turistát.

A fickó nevet, bár szerintem tudja, hogy nem bókokat szórunk rá. Persze már elengedtük ezt a dolgot, és rá egyáltalán nem neheztelünk, de van egy olyan érzésem, hogy Anikó szétszekálja majd az úton. Persze magyarul, hogy a hapsi ne értsen belőle semmit.

* * *

– Adjunk neki majd borravalót? – kérdezi Anikó a röhögéstől fuldokolva.

– Feltétlenül. Megérdemli.

– De most komolyan!

– Komolyan mondom. Attól, hogy ők szar szolgáltató, mi lehetünk pazar utasok.

Egyetértőn bólint, majd az ablak felé fordulunk.

Mivel mindent Anikó intézett, jónak látom a netről informálódni, hogy körülbelül milyen messze van a szálloda.

– Mit kutakodsz? – szól rám Anikó, amikor a papírjáról próbálom leolvasni a hotelt.

– Mi a szálloda neve?

– Eddig nem voltál rá kíváncsi.

Elég jól ismerem őt ahhoz, hogy tudjam, ez szemrehányás.

– Oké. Még meg sem köszöntem, hogy mindent megszerveztél. Repjegy, szállás, biztosítás…

– Valld be, hogy most már kezd érdekelni, és élvezed.

– Valljam be?

– Igen. Mert olyan flegma vagy.

– Nem vagyok flegma. Csak tényleg nem számítottam rá, hogy itt kötünk ki. De elismerem, kezdem élvezni. És hálás vagyok, amiért előálltál ezzel az ötlettel.

Diadalittasan elmosolyodik.

– Hotel Gravina 51.

– Gravida? Mint a terhesség?

– Gravina! – nevet fel.

Otthon elmegyek fülészetre.

– Ha ezt nem mondod el senkinek, akkor én is tartom a szám az Alcatraz-Alcazar tévesztésedről.

– Oké, áll az alku!

Viszonylag gyorsan kidobja a térkép a címet.

– Ó! Itt van a közelben. Alig tizenöt kilométer. Nem lesz hosszú az út.

– Tudom. Elfelejted, hogy én foglaltam. Fontos volt, hogy a központban legyen.

A város bevezető útja nem mondható szépnek. Bár ha jobban belegondolok, a reptérre tartó utak mindig sivárak, és talán kissé koszosak is. Kétszer három sávos út halad mindkét irányba, melyek mellett bokros, zöld terület fekszik. Bár még csak április van, iszonyú meleg az idő, az pedig, hogy itt keveset esik az eső, ordít a növényzetről.

Később mintha éledezni kezdene a sztráda, a füves területekből már kimagaslik egy-két épület, talán benzinkút. Pár perc múlva azon kapom magam, hogy a természetnek nyoma sincs, mindkét oldalon különféle házak sorakoznak. Kétségkívül beértünk a városba. Lehangoló, de semmi szépet nem látok. Vannak dolgok, amiket nem értek. Egy városról, főképp, ha először vagyunk ott, mindig véleményt formálunk. Tiszta? Egyedi? Hangulatos? Szívesen élnénk ott? Ennek ellenére valahogy mindig elkerüli a városvezetés figyelmét, hogy az állomásokról, repterekről bevezető utat kicsit feltuningolják. Hiszen mégiscsak ez az első benyomás. Eddig azt hittem, ez csak nálunk van így, de úgy látszik, máshol sem különb a helyzet.

Budapestihez hasonló panelházak emelkednek egy körforgalomnál, csaknem minden teraszon ruhák száradnak. A redőnyöket lehúzták, hogy ne süssön be a nap, és a forgalom sem túl erős ahhoz képest, hogy Spanyolország egyik legnagyobb városában vagyunk.

Fogalmam sincs, mit imádtál ebben, Ági.

– Ezen eddig bőven túltesz Budapest – suttogom.

– Budapest mindig mindenen túltesz, ezt ne feledd.

Milyen igaza van.

– Hát tény.

Ismét egy körforgalomnál megyünk el, ami sokkal nagyobb az előzőhöz képest. Az egyik kijárata egy híd, ami egy folyó fölött húzódik.

Ez már egész szép.

Sőt, a körforgalomból kijőve merőben másfajta utcán hajtunk tovább. Folyópart, pálmafák, nem túl magas, modern téglaépületek, amik olyan elegánsak, mint a legfinomabb dámák. Az utcafrontra üzletek és éttermek nyílnak, gyanítom, este itt szép kis élet van.

Szűk utcába fordulunk be, tulajdonképpen semmi sem fér el egy autó mellett. Két motoros halad előttünk, azt meg meg sem merem nézni, hogy mögöttünk jön-e valaki.

Amikor leparkolunk az épület előtt, és felnézek a magasba, a Rómeó és Júlia jut eszembe. Kicsi teraszok, dézsába ültetett növények, kovácsoltvas korlátok és lámpások… Hihetetlenül kedves hangulata van.

A sofőr kiszáll, mi pedig egymásra nézünk.

– Ez szép kis hotel.

– Aha. És a képeken belülről is tök jól nézett ki.

Meglepődünk rajta, hogy egy fitt fickó jelenik meg a csomagtartónál, és kérdés nélkül kipakolja a bőröndjeinket. Lélekben fel voltunk készülve rá, hogy itt is magunknak kell szerencsétlenkednünk a poggyászokkal.

Oké. Ignacio megbocsátva.

Mire megfordulunk, hogy köszönetet mondjunk a sofőrnek, és adjunk neki egy kis borravalót, ő már vissza is ült, és elhajtott.

Borravaló megspórolva.

Természetesen már jó kis sor torlódott fel, nyilván nem lehet hosszan parkolni ebben a szűk utcában.

Amikor belépünk a hotel fogadóterébe, és megcsap a hűvös levegő, szinte lúdbőrössé válok. Egyedi és ámulatba ejtő minden. A fehér, arany, fekete és bézs színek dominálnak, de nem tudnám meghatározni a stílust. Ízlésesen megkomponált dézsás növények, vakítóan fehér, elegáns járólap, melybe díszsorként itt-ott elhelyeztek ódon téglákat, megtörve a hideg kifinomultságot. A múlt és a jelen találkozik, egymással karöltve mutatnak a jövőbe. Friss illat járja be a teret, mélyeket lélegzem, szinte érzem, ahogy kitisztul a tüdőm. A magasba nézve a budapesti bérházak jutnak eszembe, ugyanis azokhoz hasonlóan itt is belső udvar és teraszok futnak körbe. A lépcső mellett sötétkék felvonó, az ember eleinte felteszi magában a kérdést, hogy hogy jön ide a kék. Barna karfás székek idézik meg a múltat, a társalgóban halk vízcsobogás hallatszik.

– Ez tényleg hangulatos – suttogom.

A recepciós kedvesen üdvözöl minket, és máris frissítő italt hozat. A jégkockák a kristályhoz koccannak, alma és narancs íze tombol az ízlelőbimbóimon.

Mire kiisszuk az italunkat, a bejelentkezéshez szükséges adatokat is kijegyzetelik az igazolványunkból, igaz, azzal is szembesülünk, hogy az angol nem az erőssége a személyzetnek. Végre mehetünk a szobánkba.

– Na, mit szólsz, hova hoztalak? – vigyorog rám Anikó.

– Úgy érzem, akármit is láttunk idejövet, ez a szálloda Sevilla.

– Hogy érted?

– Úgy, hogy ebben a hotelben minden, de minden Sevilla.

– Á! Értem.

Amikor belépünk a szobába, elégedettségem a tetőfokára hág. Ízléses, tágas, nem túlzsúfolt helyiségbe érkezünk, a fürdőszoba meglepően nagy. Az ágy mögötti falat kék tapétával vonták be, a hófehér ágyneműre pedig ezüst ágytakarót húztak. Az arany kiegészítők és ágykeret az én elmémben végképp nem illik össze az ezüsttel vagy a kékkel, de el kell ismernem, értette a dolgát a lakberendező, mert az összhatás tökéletes.

– Nem tűnik annak a nagyüzemi hotelnek. Családias. – Anikó felém fordul, rémült arcot vág. – Mi van?

– Odaadtam neked a kocsiban a mobilomat?

– Nem. Miért?

– Egyszer sem adtam oda, hogy fogd meg?

– Nem.

– Basszus, akkor hol a telefonom?