Tomor Anita

Újra veled álmodom

Írta: Tomor Anita

A szerző elérhetősége:

Facebook: www.facebook.com/tomoranita1

Instagram: www.instagram.com/anitatomor

Honlap: www.tomoranita.hu

Kiadja: Pyrus Kiadó – Workstreet Consulting Kft.

www.facebook.com/pyruskiado

www.pyrus.hu

Copyright © Tomor Anita, 2023

© Pyrus Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5749-25-4

Felelős kiadó: Pyrus Kiadó, Tomor Anita

Szerkesztette: Detre Zsuzsanna, Varga György

A szöveget gondozta: Horváth Eszter

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítófotó: Shutterstock

Portrékép: Bognár Bogi

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve
a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható, és illegálisan nem terjeszthető.

Ez a könyv, mint a szerző valamennyi regénye,

egy fikció. A nevek, a helyszínek és a cselekmény

az író képzeletének szüleménye. Bármilyen hasonlóság
felfedezése élő vagy meghalt személyekkel, megtörtént
eseményekkel csupán a véletlen műve lehet.

Köszönetnyilvánítás

Mindenekelőtt tiszta szívből köszönöm nektek, drága olvasóim, hogy ezt a legújabb regényemet, az Álmodtam már rólad, a Még mindig rólad álmodom és a Most már együtt álmodunk című előző részek folytatását, az Újra veled álmodom-ot is ekkora nagy szeretettel vártátok! Elképesztően sok előrendelés érkezett rá, és olyan jó volt látni, hogy csakúgy, mint az eddigiek, ez a regényem is felkerült a Libri Könyvesboltok országos előrendelési sikerlistájára. Hatalmas szó ez ma Magyarországon. Hálásan köszönöm ezt nektek! Köszönöm, hogy továbbra is szeretitek és olvassátok a könyveimet, és hogy várjátok az újabbakat és újabbakat!

El sem hiszem, hogy megszületett a tizenegyedik regényem. Tudom, hogy sokat kellett várni erre a „befejező” részre, de így utólag: ennek a kötetnek most kellett elkészülni, se nem előbb, se nem később, mert így lett olyan, amilyennek megálmodtam. Köszönöm szépen, hogy kivártátok, amíg elkészült! Bízom benne, hogy nagyon fog tetszeni! Sőt, imádni fogjátok!

Először, amikor elkezdtem írni az Álmodtam már rólad-ot, még egyetemista voltam, és álmomban sem gondoltam volna, hogy ebből egyszer egy négyrészes sorozat lesz. Ha elolvassátok ezt az „utolsó” részt, látjátok majd, mennyire bonyolult és szövevényes ez a történet, és bevallom, éppen ezért nem is volt olyan egyszerű megírni. Ebben az „utolsó” részben el kellett varrnom a szálakat, amelyeket az előző kötetekben elindítottam, hogy egy szép, kerek történet kerekedjen ki a végére.

Nagyon szerettem Kambodzsáról és Indoráról írni. Nehéz volt elengedni ezt a világot, nem is hiszem egyébként, hogy végleg elengedtem. Már csak azért sem, mert miközben a szerkesztett kéziratomat olvastam, eszembe jutott, hogy milyen klasszul lehetne „folytatni”, és milyen fantasztikus lenne megírni például Ilidon és Sorya előzménytörténetét is. Azt, hogy ők ketten hogyan találkoztak. Miként alakult az életük. Hogyan szerettek egymásba. Gyönyörű történet lenne!

Igyekeztem úgy lezárni ezt a részt, az Újra veled álmodom-ot, hogy azért bármikor vissza is térhessek majd ebbe a világba, Kambodzsába, Indorába, ha éppen úgy tartja kedvem. Egyelőre ez egy „befejező” rész, ezt szeretném hangsúlyozni, de aztán ki tudja, mit hoz a jövő…

Olyan sok mindenkinek tartozom köszönettel. Ez a regényem sem kerülhetett volna ki a könyvespolcokra odaadó háttértámogatás nélkül. Hálásan köszönöm mindazoknak, akik részt vettek a kézirat gondozásában, és azoknak is, akik napi szinten, folyamatosan részt vesznek a kiadói munkában! Mindenkinek nagyon köszönöm a sok-sok segítséget, szeretetet, támogatást!

Külön köszönet a szerkesztőimnek, Detre Zsuzsannának és Varga Györgynek, hogy ezúttal is a szívükön viselték a kéziratom sorsát. Hogy megosztották velem az észrevételeiket, elláttak a tanácsaikkal. Nagyon sokat jelent nekem, hogy tudom, a regényeim mindig jó kezekben vannak náluk.

A barátnőmnek, Horváth Esztinek is hálásan köszönök mindent! Azt főleg, hogy az egyetemi évek óta mellettem van, azóta, hogy beléptem a koleszszobánkba, és kiderült, hogy mindketten ugyanolyan szakosok (magyar–történelem) és ráadásul szobatársak leszünk. Köszönöm, hogy bármikor kérdezhetek tőled, Eszti, hogy még az éjszaka közepén is hajlandó vagy elolvasni az üzeneteimet, hogy éppen milyen új regényötletem támadt. És azt is hálásan köszönöm, hogy fáradhatatlan vagy, amikor arról van szó, hogy át kell nézni helyesírásilag, stilisztikailag és minden szempontból a kézirataimat. Te még akkor is bírod a munkát, amikor én már azt is megkérdőjelezem, a nevem jól van-e leírva. :D{1}

A férjemnek, Monek Tamásnak is szívből köszönöm, hogy immáron tizenhat éve a férjem, és még mindig elviseli, hogy folyton álmodozom és újabb és újabb regényeken dolgozom. Tudom, hogy nem könnyű velem az élet, már csak azért sem, mert folyton a föld fölött járok három méterrel, és van, hogy képzeletben Kambodzsában vagy épp Indorában vagyok, és olyankor nem létezik más számomra, csak a regényem. De még így is, ennyi év után is te olvasod el elsőként a kézirataimat, amiért elmondhatatlanul hálás vagyok! Köszönöm, hogy vagy nekem!

Az Alföldi Nyomda Zrt. valamennyi munkatársának is szívből köszönöm a sok-sok segítséget! Köszönöm, hogy gyönyörű, kézzelfogható könyveket varázsoltok a kézirataimból, és hogy mindig, minden apró részletre gondosan odafigyeltek! Hálásan köszönök nektek mindent!

A Cantinart Kft. vezetőjének, Juhász Gábornak pedig a lélegzetelállítóan szép borítókat és a csodaszép marketinganyagokat köszönöm. Nagyon szeretem a közös munkáinkat!

Bízom abban, kedves olvasóim, hogy újra rabul ejt benneteket majd Indora, és követelni fogjátok, hogy írjak egyszer még róla!

Remélem, bárki, aki elkezdi olvasni ezt a regényemet, csakúgy mint a többit, ezt sem fogja tudni letenni. Kívánom, hogy ez a rész is lopja be magát a szívetekbe, és hogy nagyon-nagyon megszeressétek!

Jó olvasást és feledhetetlen kikapcsolódást kívánok!

Szeretettel, Anita

Liv

Minden olyan felfoghatatlanul gyorsan történt. Egyik pillanatban még abban a tudatban lépkedtem izgatottan a csodaszép menyasszonyi ruhámban a palota ünnepi díszbe öltözött folyosóján, hogy perceken belül David felesége leszek. A férfié, akit tiszta szívemből szeretek. Ám egyszer csak ezt hallottam:

– Vazul király és Vivien hercegnő! A rám ruházott hatalmamnál fogva férjjé és feleséggé nyilvánítalak benneteket! – mondta az előttünk álló, a ceremóniát gyorsított eljárásban levezénylő, kissé aggastyán idegen. Művelt és intelligens embernek tűnt. Miközben beszélt, néhányszor lopva rám nézett, ilyenkor némi együttérzést olvastam ki a tekintetéből. Erősen verejtékező homloka és akadozó, zaklatott hangja elárulta, hogy hozzám hasonlóan alighanem ő sem önszántából van itt. Ő is fogoly lehet.

– Csókoljátok meg egymást! – kérte végül félszegen, mire rémület fogott el. Nem hiszem el, hogy Vazul felesége lettem! Önkéntelenül is hátrálni kezdtem, de Vazul megragadta a karomat, a katonái pedig fenyegetőn mögém léptek, és haptákba vágták magukat, a hátamnak szegezve dárdáikat. Szorosan körbefogtak. Lépni, sőt mozdulni sem bírtam. Nem is nagyon mertem volna. Nem volt hová meneküljek.

Vazul hozzám lépett, és a derekamnál fogva megragadott. Magához húzott, majd a számra tapasztotta a száját. Próbáltam kitérni a csókja elől, de nem hagyta. Erőszakkal maga felé fordította az arcomat, hiába próbáltam hátrálni. Szája valósággal beszippantott. Ujjbegyei mélyen a bőrömbe vájtak az állam körül. Csaknem fájt, amit csinált.

Érintése vad, agresszív és éhes volt. Bizonyára hozzá van szokva, hogy mindig megkap mindent, amit csak akar. A nyelve nem cirógatott, hanem inkább követelt és birtokolt. Mohón tört előre és azt várta, hogy viszonozzam a csókját. Azt ugyan várhatja! – forrtam magamban, miközben minden erőmmel ellenálltam. Keze a derekamról hamar lejjebb kúszott a fenekemre. Jó erősen, szemérmetlenül markolt belém. Kis híján felszisszentem a váratlan fájdalomtól. Ezek után elképzelni se tudom, hogy ez az ember képes finom és kedves is lenni – állapítottam meg, miután elengedett, én pedig a kézfejemmel próbáltam letörölni a csókját és a nyálát a számról.

– És most jöhet a nászéjszaka, szívem! – nézett mélyen a szemembe. Megdöbbentett az arroganciája.

– Mit tettél Daviddel… – elakadt a szavam, nyeltem egyet, de összeszedtem magam, és automatikusan korrigálva folytattam: – Mit műveltél Zavrannal? És hol vannak a többiek? – szegeztem neki a kérdést, mire csak jéghideg tekintettel végigmért. Halvány, gonosz mosoly jelent meg a szája szegletében, és ez legalább annyira rémisztő volt, mintha azt mondta volna, az imént végezte ki Davidet.

– Vigyétek a szobájába! – utasította az őröket. Vitathatatlan volt a tekintélye az emberei előtt. Azonnal, kérdezés és gondolkodás nélkül tették a dolgukat.

– Elárulnád, mégis mi folyik itt? – ellenkeztem és akadékoskodtam tovább, miközben két őr elkapta és hátracsavarta a karomat.

– Hát még mindig nem érted, drágám? Elfoglaltam Drúna-Csomot! – közölte ridegen. – Jól fürdessétek meg, azt akarom, hogy amikor magamévá teszem és gyermeket nemzek vele, olyan illatos legyen, mint még soha – parancsolt rá két, virágszirmokkal teli kosárkát tartó, megszeppent udvarhölgyre. Abból, ahogy ezek a lányok lesütött szemmel, remegő térddel ott álltak előtte, világosan látszott, nincs ember ebben a birodalomban, aki ne rettegne Vazultól. Aztán ismét felém fordult. – Királyné lettél. Én pedig ezzel egész Indora legális és törvényes ura. Már csak egy örökös kell, azután rád sem lesz szükségem.

Biccentett a katonáinak, hogy vihetnek. Nem tehettem mást, velük kellett mennem. Ha nem engedelmeskedem, egyszerűen kivonszoltak volna a teremből, ebben biztos vagyok. Kint a folyosó kísértetiesen kihalt volt. Sehol egy lélek. Csupán a két ajtónálló strázsált odakint, akik immár valdon egyenruhát viseltek. Tisztán emlékszem, hogy mielőtt beléptem, még drúna uniformis volt rajtuk. Bizonyára így volt minden előkészítve, nehogy gyanút fogjak, mielőtt besétálok a királyi kápolnába.

Vazul mindenre gondolt.

De mégis hogy a francba jutottak be? És hol vannak a többiek?

Őszintén remélem, hogy nem esett bajuk! Meg kell találnom őket!

Csakhamar a lakosztályomban találtam magam. Tisztán hallottam a zár reteszének nyikordulását, amikor az ajtó bezárult mögöttem.

Innen nincs kiút – döbbentem rá. Megfordultam, és a hatalmas üvegablakokon keresztül elém tárult Drúna-Csom gyönyörű, fenséges látványa. Úgy terült el a végtelen horizont a messzi távolban, a dzsungel fölött, mint a 66-os út Arizonában, a forró, végeláthatatlan sivatagban.

Lerogytam az ágyra, és tenyerembe temettem az arcomat. Sírni lett volna kedvem. Mégis mi a fenét csináljak most? Nem ülhetek itt ölbe tett kézzel várva, hogy mikor bukkan fel Vazul, és kényszerít arra, hogy az ágyasa legyek. Kiráz a hideg a gondolattól. Még az érintése gondolatától is viszolygok. Az előbb az a durva, tolakodó csók! Már az is kiverte nálam a biztosítékot.

Nem akarom, hogy még egyszer hozzám érjen!

Aztán tekintetem megakadt a gyűrűsujjamon éktelenkedő, hatalmas eljegyzési gyűrűn. Fogtam, lerángattam, majd az ágyra hajítottam. Látni sem akartam.

Épp most kellett volna egybekelnünk Daviddel! De ő nincs sehol. Mintha mindenki egyszerre csak felszívódott, eltűnt volna. Mégis mi a csuda történt? Valaki suhintott egyet a varázspálcájával, és egy csapásra eltüntetett mindenkit a palotából?

Csak nem esett bajuk?! – fogott el a kétségbeesés.

Egyszer csak valami motoszkálásra lettem figyelmes. Hirtelen megfagyott a vér az ereimben. Moccanni sem mertem, csak füleltem. Képtelen voltam meghatározni a zaj forrását. Talán a fal mögül jöhet? Létezik, hogy itt, Drúna-Csomban is vannak titkos folyosók? – morfondíroztam.

Aztán váratlanul, mintha valami láthatatlan ajtó tárult volna fel előttem, megnyílt a fal, és meglepetésemre Alice lépett be a szobába.

– Szent isten, Alice? Jól vagy? Hogy kerülsz ide? – zúdítottam rá a kérdéseimet. Látszott rajta, hogy zaklatott. Rohant. Alig kapott levegőt. Az ajtófélfába kapaszkodva igyekezett erőt gyűjteni.

– Nyomás, Liv! El kell tűnnöd innen! Most azonnal! – szólt rám, és én rögtön tudtam, hogy nem viccel. Elindultam felé, majd egyenesen beslisszoltam a kivilágítatlan folyosóra. Amint Alice becsukta mögöttünk az ajtót, a sötét odabent, ha lehet, még sötétebb lett. Alice hosszú, kanyargós csigalépcsőn vezetett lefelé. Kezében egy fáklya pislákolt. Fénye kísérteties árnyékokat vetett a falra, miközben lefele igyekeztünk.

A menyasszonyi ruhám abroncsa épphogy csak elfért a szűk helyen. Nagyon kellett koncentrálnom, hogy ne essek hasra a földig érő szoknyában, és a dolgomat a magas sarkú cipőm sem könnyítette meg.

– Mégis hová megyünk, Alice? – suttogtam, reménykedve, hogy Alice meg is hallja. Tudtam, hogy nem szabad hangoskodnunk.

– Le a dzsungelbe, onnan pedig a partra – felelte sietve.

– Hol vannak a többiek? Tudsz róluk valamit? Hogy került Drúna-Csomba Vazul és a serege? – hadartam a kérdéseimet.

– David a zárkájában van, a többieket is mind elfogták. Egyedül nekem sikerült elbújnom – magyarázta lihegve. – Sajnos, az esküvőt Vazullal nem tudtam megakadályozni, lehetetlen volt besurranni a kápolnába. Áruló van a városban, így sikerült Vazulnak bejutnia.

– Áruló? – kérdeztem vissza értetlenül, mint aki nem hallott jól. – De mégis ki lehet az áruló?

– Bárki – felelte Alice hirtelen megtorpanva, miközben megfordult és felnézett, egyenesen a szemembe.

Nem kellett sokat mennünk, hamarosan egy másik ajtóhoz értünk. Alice óvatosan kinyitotta és kilesett, hogy nincsenek-e őrök odakint.

– Tiszta a levegő – súgta. A kezembe nyomott egy iránytűt. – Hátra se nézz, csak fuss! Menj a dzsungelen át, egyenesen! Abba az irányba – mutatott előre. – Rejtőzz el! A dzsungel majd menedéket nyújt!

– Te nem jössz? – meredtem rá kétségbeesve.

– Nem mehetek. Egyedül kell továbbmenned – közölte. – Indulás! Nincs több időnk!

– Ne hülyéskedj, Alice! Velem kell jönnöd! Nem maradhatsz itt! – ellenkeztem.

– De igen! Sajnos nekem maradnom kell – mondta lemondóan. – Még dolgom van. Sok szerencsét! Ne feledd, tarts mindig északnak! – hadarta, és mielőtt még feleszmélhettem volna, becsukta az orrom előtt az ajtót. Hiába nyomtam le a kilincset, már nem nyílt ki.

Hangokat hallottam az épület mellől, és hirtelen nem tudtam, hová bújjak. Most mi a francot csináljak? – estem kétségbe.

Körbenéztem. Az épület körül sűrűn nőtt fák törtek a magasba, mögöttük már a dzsungel kezdődött. Egyedül, ebben a ruhában esélyem sincs – állapítottam meg. A ruhám abroncsa a földet verte. A magas sarkú cipőmben csak botorkáltam. Képtelenség lenne egy esőerdőben így túlélni. Odafent, az égen barátságtalan felhők gyülekeztek. Perceken belül leszakad az ég – futott át az agyamon. Nincs nálam se macheta, sem más, amivel utat vághatnék magamnak. Esztelenség így nekiindulni a rengetegnek!

De a lépések egyre csak közeledtek. Ezek nem is lépések, ez masírozás! A katonák egyenesen erre tartanak! – estem pánikba. Igaza van Alice-nek, az egyetlen menekülőút a dzsungelen át vezet!

Indulnom kell! Különben fél percen belül rám találnak.

A jobb markomban erősen szorítottam az Alice-től kapott iránytűt. A bal kezemmel a szoknyám abroncsát tartottam, hogy ne súrolja folyamatosan a földet. Mély levegőt vettem, és elindultam. Egyenesen a dzsungelbe. Még hallottam a katonák hangját: észrevettek, és utánam iramodtak. A napfényről egyszerre a sötétségbe jutottam, és csak fákat, ágakat és liánokat láttam mindenfelé, bármerre néztem. Ebben a ruhában nem jutok messzire! – konstatáltam. Felkaptam egy földön heverő pálmaágat, azzal próbáltam utat törni magamnak, nem sok sikerrel.

Tisztán hallottam, hogy a katonák a nyomomban csörtetnek. Ahogy masíroztak, szinte rengett a lábam alatt a talaj. Csak nehezen tudtam haladni. Alig kaptam levegőt. A tüdőm majd kiszakadt a kínzó erőlködéstől. Attól, hogy minduntalan ágak bukkantak fel előttem, és hol át kellett bújnom alattuk, hol át kellett másznom rajtuk. Az eső közben eleredt. Kisvártatva már úgy szakadt, mintha dézsából öntenék. Igazi trópusi monszuneső zúdult rám. Percek alatt teljesen átázott a ruhám. Patakokban folyt rólam a víz. Végigcsurgott az arcomon, a mellkasomon. A ruhám magába szívta a vizet, olyan volt, mintha ólomsúlyokat pakoltak volna rám. Úgy éreztem, tonnányi terhet cipelek.

Hamar elfogyott az erőm.

Liv, nem adhatod fel! – buzdított egy erőtlen belső hangocska.

Aztán hirtelen olyan ismerős lett minden, déjà vu érzés fogott el. Lenéztem az esővíztől átázott, bőrömre tapadó ruhámra, és a látványtól kirázott a hideg. Ez a ruha, ez a hely, ez az egész! Ez már megtörtént egyszer velem! Én már jártam itt! Ez a ruha is volt már rajtam! Én egyszer már megálmodtam, hogy itt járok. Ebben a menyasszonyi ruhában, miközben egy egész hadsereg üldöz.

Forogni kezdett velem a világ. Egy pillanatra megszédültem. Mi a franc történik velem? Miféle fura játék ez?

Most is álmodnék csupán?

Őszintén megvallva, még azon sem csodálkoznék. De csak nem jött az ébredés.

A hangok a távolból viszont egyre közeledtek.

Tovább kell mennem! – noszogattam magam.

A meseszép ruhám csupa kosz és sár volt, az alja folyton beleakadt mindenbe. Rongyossá szaggatták az ágak menet közben. Éreztem, hogy az üldözőim már a nyomomban vannak, és ez még inkább arra sarkallt, hogy csak menjek és menjek rendületlenül, törjem magam előtt az utat.

Nemsokára a távolban egy fehér tornyú kastélynak kell feltűnnie – hasított belém a felismerés. Legalábbis az álmomban így történt. Ha minden igaz, a fák nemsokára ritkulni kezdenek. Szemben, egy sziklán bukkan majd elő a kastély. És csak a meredek mélység választ el tőle. Álmomban lezuhantam egy szikláról, le, egyenesen a mélybe, és láttam egy fekete ruhás valdont is, ahogy lenéz utánam a szurdok pereméről. Kísértetiesen hasonló a szituáció.

Üldözőim nagyon közel járnak már. Érzem és hallom, hogy szorosan a nyomomban vannak.

Iszonyú nehéz haladni ebben a ruhában!

Karom tele apró karcolásokkal és sebekkel, olyan, mintha a dzsungel is ellenem lenne, és nem eresztene. Aztán felnéztem, és a távolban valóban egy kastély tornyai kezdtek kirajzolódni. Ez biztosan valami nyári rezidencia lehet, egy hajdani királyi dinasztia lakhelye.

Csak vannak ott emberek, akik tudnak segíteni nekem!

A lépések már csak alig pár tíz méterre hallatszottak mögöttem. Utol fognak érni! – estem kétségbe.

Aztán valahogy csak elértem a szurdok szélére. Megtorpantam, és lenéztem a mélybe. A tenger tajtékzó hullámai zúgtak alattam. Szemben, egy kis félszigeten állt a hatalmas, csodaszép kastély. Falai omladoztak már, de mégis gyönyörűnek látszott.

Épphogy csak meg tudtam állni a szakadék szélén, olyan lendülettel rohantam ki a dzsungelből. Kis híján leszédültem. Arra még volt időm, hogy kapkodva vegyek egy nagy levegőt, hogy egy pillanatra kifújjam magam, de aztán utolértek az üldözőim. Nem maradt más választásom: vagy a mélység, vagy az ellenség.

Így hát fogtam magam, és leugrottam.

Úgy éreztem, mintha a tenger ezernyi apró üvegszilánkkal vagdosná a bőrömet. A hullámok elképesztő ereje, a víz tömege ide-oda forgatott és sodort a mélyben. Megdermesztett a hideg víz, és halálra is ijesztett. Felhevült testem egyetlen porcikája sem kívánta az úszást. Mázsás súlyként nehezedett rám a ruhám. Szüntelenül csak húzott lefelé. Alig bírtam összeszedni magam, pedig tudtam, fel kell jutnom a felszínre. Egyre feljebb és feljebb úsztam, de odafent, a hullámokat simogató fény nemhogy közeledett volna, inkább egyre csak távolodott tőlem. Aztán valahogy csak sikerült kitörnöm a víz fogságából. Felbukkantam a felszínen, és levegő után kapkodtam, miközben azt lestem, hol, milyen messze vagyok a parttól. A hullámok a part helyett a nyílt víz felé sodortak.

Basszus! Hogy a fenébe fogok innen kijutni?

Közben felnéztem a fölém magasodó, meredek sziklafalra, és amit láttam, totálisan ledöbbentett.

A fekete, címeres valdon ruhát viselő alak az álmomban Vazul volt. És most is ott áll a sziklaszirt tetején. Köpenyét vadul lengeti a szél. Nyeltem egy nagyot, majd tovább viaskodtam a hullámokkal.

Csak úsztam és úsztam. Aztán megint, tovább. Kitartóan. Mit sem törődve azzal, hogy négy karcsapásom jó esetben egyet ér, mert három tempónyit sodor visszafelé a hullámzó tenger.

Fogalmam sincs, hogyan, de végül partot értem. Hason csúsztam. El sem tudom mondani, milyen jó érzés volt belevájni ujjaimat a hűs, nedves, hófehér homokba. Az örömöm csupán pár percig tartott, mert fekete cipők orrát pillantottam meg magam előtt, amikor felemeltem a fejem.

Elfogtak a valdonok.

David

Minden porcikám fáj. Mozdulni is alig bírok. Rám törtek a valdonok a zárkámban, és egyfolytában ütöttek, vertek, rugdostak, ahol csak értek. Csépelték a fejemet, a gyomromat, a hátamat. Sajgó, összevarrt sebeim felszakadtak. Pillanatok alatt csuromvér lett a ruhám, mindenem. Fegyvertelenül, nyolc ember ellen aligha lett volna esélyem. Mivel nem öltek meg, gyanítom, hogy csupán az időt húzták. Vagy csak meg akarták könnyíteni Vazul dolgát a későbbi kínvallatáshoz, kivégzéshez. Fogalmam sincs, mióta lehettem eszméletlen. Mi az isten történhetett? Hogy kerültek Drúna-Csomba valdonok? Ide nem lehet csak úgy bejutni! Ide egy lélek sem juthat be, hacsak nem segít neki valaki belülről.

Félholtan heverek a földön. Már a levegővétel is fáj. A karomon felszakadt sebből ömlik a vér, szerintem belső vérzésem is van. Alig bírom kinyitni a szemem. Azt azért érzékelem, hogy még mindig a zárkában vagyok. A cellaajtó zárva, de mégis, mintha motoszkálást hallanék. És Alice hangját. Mintha kitartóan, suttogva a nevemet ismételgetné. Próbálom résnyire kinyitni a szemem, és felemelni a fejem. Aztán meglátom őt. Valdon ruhában van. Csuklyát húzott a fejére, de az arcát és a tekintetét így is azonnal felismerem.

– Csakhogy magadhoz tértél! Jól vagy? – kérdezget. Halkan beszél, hogy meg ne halljanak minket.

– Szerinted? – lehelem erőtlenül. – Mi a franc történt? Hogy kerültek ide a valdonok?

– Az egész kastély tele van velük. Lemészárolnak mindenkit, aki él és mozog, és aki nem fontos nekik.

– Mi van Livvel? Anyámmal és Soryáékkal? – kérdezem, közben pedig próbálom valamennyire összeszedni magam, bár nehezen megy. Csak fájdalmat érzek.

– Hát igen, ennek nem fogsz örülni. Livet Vazul tőrbe csalta, és… feleségül vette – böki ki Alice, mire érzem, hogy a vér kifut az agyamból. Hogy mi a picsa? Ezt biztosan csak álmodom! Az nem lehet, hogy Liv hozzáment Vazulhoz!

– Mégis miről beszélsz? – borulok ki. Merthogy ettől a hírtől nagyon is magamhoz térek.

– Segítettem neki megszökni. A titkos folyosón át a dzsungelbe küldtem.

– Hogy mit csináltál? – meredek rá. – De hiszen ott ezernyi veszély leselkedik rá, akár meg is halhat! Ismételd meg, amit az előbb mondtál! – kérem. Ilyen nincs! Ez nem történhetett meg! – mantrázom magamban, mint valami eszelős.

– Liv most már Vazul felesége – súgja halkan Alice. Jól ismer, tudja, hogy ezek után kell egy kis idő, hogy lehiggadjak. – Hogy törhettek be a valdonok?

– Szerintem a bahramiak segítettek nekik… és még valaki – mondja sejtelmesen, majd hozzáteszi: – Szinte biztos vagyok benne, hogy áruló van a palotában. Andrew-ra gyanakszom.

– Az nem lehet! Andrew soha nem árult volna el bennünket! – tiltakozom. – Egyáltalán, hogy feltételezhetsz róla ilyesmit? – emelem rá a tekintetem.

– Vazul testvére. Még szép, hogy bármikor elárulna minket. Ő egy valdon, ezt ne felejtsd el!

– Mi az isten történt veled, Alice? Nem is olyan régen még odavoltál Andrew-ért, pedig akkor is pontosan tudtad, hogy valdon – emlékeztetem.

– Azóta sok minden megváltozott – jelenti ki. Most látom rajta először, hogy neki is mekkora fájdalmat okoznak a saját szavai.

– Andrew a barátom. Nála jobb ember kevés van.

– Még az is lehet, hogy megzsarolták. Vagy akár valami egészen más oka is lehet, hogy ezt tette – gondolkodik tovább hangosan Alice.

– Bármi is az, bármi is történt, ki fogom deríteni, ki áll a háttérben. De most segíts kijutnom innen! Meg kell találnunk Livet!

Ezek szerint ezért volt annyira fontos nekik, hogy félholtra verjenek. Közben Vazul gond nélkül lezavarhatta az esküvőt. Megöl az ideg! Ha megtalálom, elevenen megnyúzom azt a szemétládát! Mindig az kellett neki, ami az enyém! Gyerekkorunk óta! Folyton az után sóvárgott, ami az enyém volt. Amikor álruhában osontam ki Varinból, többször észrevettem, hogy titokban követ és figyel. Mindig fura volt, de azért általában jóban voltunk. Együtt nőttünk fel. Mégis hogy teheti ezt velünk?

Fogalmam sincs, Alice hogy csinálta, mindenesetre nála voltak a zárkám kulcsai. Miután kiszabadított és felsegített – egyedül aligha bírtam volna feltápászkodni –, homályos emlékeim szerint végül valahogy eljutottunk a titkos ajtóig. A lényeg azonban az, hogy onnan már a rejtekfolyosón, a falaknak támaszkodva, bár lassan, de valahogy mégis sikerült segítség nélkül követnem. Egyenesen ahhoz a kijárathoz vezetett, ahonnan a dzsungelbe indult Liv. De mielőtt kiléphettünk volna a szabadba, hangokat hallottunk odakintről. És a kulcslyukon kilesve már láttuk is, mi történt. A francba! Elfogták Livet.

Rengeteg valdon katona masírozott vissza a kastélyba. Menetelésükbe beleremegett a föld. Áttörhetetlen falként zárták körbe Livet. A foglyuk. A szó legszorosabb értelmében. Csuromvíz, arca holtsápadt, ruhájából már csak foszlányok maradtak. Szentséges ég, vajon mit művelhettek vele?

Esélye sincs kiszabadulni. Túl sok valdon őr van körülötte. Ilyen nincs! Bárcsak tudnék segíteni neki! Bárcsak most azonnal kiszabadíthatnám! De őrültség és öngyilkosság lenne meggondolatlanul kirontani innen. Ráadásul ilyen állapotban. Ezzel aztán végképp nem segítenék rajta. Ezt pontosan tudom.

Neki mostanra már a hitvesemnek kellene lennie! Ehelyett Vazul vette el. Beleőrülök a tehetetlenségbe!

Liv

Elfáradtam. Összetörtem. Ebből az átkozott fogságból nincs menekvés!

A valdonok visszavonszoltak a szobámba, és ezután már hét lakat alatt őriztek. Három öltöztetőlány felügyelte, hogy bekerüljek a kádba, és makulátlanul tisztára mossam magam. Nem volt kedvem beszélgetni velük. Sértett voltam és elkeseredett, de mégiscsak furdalta az oldalamat a kíváncsiság, meg kellett tudnom, kik ők.

– Ti is valdonok vagytok? – kérdeztem, rájuk emelve tekintetem. A kádban feküdtem, és minden nyomorúságom dacára élveztem, hogy elgyötört testemet lassan átmelegíti a forró víz.

– Mi is ugyanúgy foglyok vagyunk, mint te, felség! – felelte az egyikük szomorú, félénk hangon. Rásandítottam. Vörös haja szorosan kontyba fogva. Szeplős arca igazán bájosnak tűnt.

Felség? – rezzentem össze erre a szóra. Milyen borzasztóan furcsa, hogy így szólítanak!

– Hogyan sikerült Vazulnak elfoglalnia Drúna-Csomot? – faggatóztam tovább.

– Fogalmunk sincs, de percek alatt mindenkit lemészároltak, aki ellenállt, és elfogták azt, aki megadta magát – mesélte a másik, egy barna, fonott hajú lány lesütött szemmel. A kád mellett térdelt. Mivel ő is és a másik kettő is egyfolytában a kezét tördelte, sejtettem, hogy ők sem nyugodtak, és pontosan tudják: egyikünk sincs biztonságban.

– Hol van most Vazul? – tettem fel az újabb kérdést, mire sokat sejtetően összenéztek.

– Úgy tudjuk, a királyi fürdőben… – felelte a harmadik lány, de elcsuklott a hangja. Ő a másik két leányzóval ellentétben szőke hajú és kék szemű volt.

– És mit csinál ott?

– Orgiát tart. Odavitetett egy csomó szűz lányt – szólt közbe a vörös hajú komorna.

Ez jó. Orgiát tart? Eszméletlen ez az ember!

– Ismertétek korábbról is Vazult? – kérdezősködtem tovább.

– Csak hírből, felség! – jött a válasz a szőke lánytól.

– Mit kaptatok parancsba? Mit kell velem tennetek? – puhatolóztam tovább. Közben a karcolásokat és a sebeket néztem a karomon. Hiába mostam le, továbbra is ott éktelenkedtek a bőrömön.

– Fel kell öltöztetnünk, aztán a királyi fürdőbe kell kísérnünk felségedet – vallotta be a szőke lány.

– Mit gondoltok, mi fog ott történni? – kérdeztem, de nem voltam biztos benne, hogy hallani akarom a választ. Már csak azért sem, mert pontosan tudtam, mi a válasz.

– Mivel reggel megtörtént a szertartás, Vazul király minden bizonnyal a nászéjszakára számít, felség! – világosított fel a barna hajú lány.

– Tudtok valamit Zavran hercegről? – kérdeztem félve. Összeszorul a gyomrom, ha csak belegondolok, mit művelhettek vele. Csak élje túl! Csak mindannyian éljük túl!

– Csupán annyit, hogy a zárkájában van – válaszolta a vörös hajú lány.

– Bántották? – tettem fel rettegve a kérdést. Biztos voltam benne, hogy nem vagyok felkészülve a válaszra.

– Úgy tudjuk, igen – sütötte le a szemét a barna hajú.

– Van rá mód, bármilyen esély, hogy kiszabadítsuk?

– A palota minden szegletében őrök állnak, lehetetlenség kijutni a szobából észrevétlenül – világosított fel a vörös hajú lány.

– Sorya király és Ilidon királyné sorsáról tudtok valamit?

– Ők is tömlöcben vannak.

– Adele kisasszony?

– Róla sajnos semmit sem tudunk.

Hát, ez remek! Vazul nem cicózik. Teszi a dolgát. Szűz lányokkal múlatni az időt? Embereket kardélre hányni? Nem gond!

Vajon mi lehet Daviddel? Bizonyára halálra kínozták szegényt. Megszakad a szívem!

Bárcsak segíthetnék neki valahogy! Meg kellene találnom Andrew-t! Vagy Narithot! Akárkit! Csak segítsen valaki!

Persze nyilvánvaló, hogy már mindannyian foglyok. Hogyan is segíthetnék nekik, amikor én magam is rab vagyok?

Fürdés után egy csodaszép, halványkék abroncsos ruha várt rám. Ott álltam a ruha előtt, és egyszerűen képtelen voltam másra gondolni, mint hogy perceken belül Vazul kénye-kedve szerint fogja használni a testem.

Onnantól kezdve már semmi sem lesz ugyanaz. Már most sem az! Nekem David feleségének kellene lennem! Ehelyett Vazulé vagyok!

Nem akarom! Bárcsak ez az egész egy rossz álom lenne csupán!

David

Fogalmam sincs, hová vihették Livet. Talán vissza a szobájába, de tudomásom szerint oda nem vezet titkos folyosó.

– Most mi a fészkes fenét csináljunk? – esett pánikba Alice.

– Meg kell találnunk Soryáékat. Van ötleted, hol lehetnek? – vetettem egy pillantást Alice-re. Láttam a tekintetén, hogy halvány sejtelme sincs. Rettenetesen fájnak a sebeim. Ahogy visszafordultunk, észrevettem, hogy a falon és a földön vércsíkot húztam magam után a folyosón.

– Szent isten, el kell látnunk a sebeidet! – eszmélt fel Alice is.

– Arra most nincs időnk! Meg kell mentenünk mindenkit, akit csak lehet – mondtam. Már indultam volna tovább, de átható fájdalom nyilallt belém, muszáj volt megállnom, hogy újra levegőhöz jussak. Ilyen állapotban képtelen leszek továbbmenni – realizáltam a helyzetet.

– Nem bírok továbbmenni. Ki tudod szabadítani egyedül is Soryáékat? – lestem Alice-re. Alig tudtam felfogni, mit reagál, olyan erős fájdalmat éreztem. A mellkasomon a ruhám átázott a vértől.

Alice nem tehetett mást, magamra hagyott a titkos folyosón, és elszaladt. Csak reménykedhettem, hogy sikerrel jár. Ő jelenleg az egyetlen esélyünk. Éreztem, hogy kezd minden elsötétülni körülöttem, hogy a fájdalom felemészti a testem. Lerogytam a földre. Teljesen elhagyott az erőm. Pedig össze kell szednem magam! Ki kell valahogy szabadítanom Livet!

Liv

A királyi fürdő lent volt az alagsorban. Egy gyönyörű kerten és egy márványoszlopos folyosón át vezetett az út odáig. A bejárat egy kerengőről nyílott. A kerengő árkádjai egy japán cserjékkel, juharfákkal és szökőkúttal díszített, pázsitos területet vettek körül. Apró tavacskák bújtak meg itt-ott, fahidak íveltek át rajtuk, pazar látványt nyújtva. Csak ne feketéllettek volna mindenütt koromfekete valdon köpenyek! Az őrség folytonosan járőrözött. Minket a komornákkal legalább tizennyolc katona kísért.

Biztosra mennek! Nehogy megszökjek ismét!

Tekintetemmel folyamatosan a falakat és a folyosókat pásztáztam, hátha felfedezek valami egérutat. Vagy legalább egy ismerőst. De mindhiába.

Mindenhol valdonok vannak.

Ahogy kinyílt az ajtó, pára és gőz csapott az arcomba. Törökfürdő, sószoba, gőzbarlang, medencék káprázatos látványa tárult elénk. Ahogy beljebb vezettek az őrök, és jobban szemügyre vehettem a helyet, láttam, hogy ez maga a nyugalom szigete. Olyan, mint a paradicsom. Akár egy aprócska oázis, egy darabka a dzsungelből, tele egzotikus növényekkel, virágokkal, banán- és pálmafákkal.

Ilidon és Sorya tudnak élni. Ez az ő kis mini édenkertjük.

Itt aztán napokig, sőt hetekig el lehet lenni. Kár, hogy ezúttal ezt a kényelmet nem ők élvezhetik, hanem az a gazember Vazul.

Romantikus hangulatvilágítás derengett mindenfelé, mintha csak este lenne, pedig tudtam, hogy odakint fényes nappal van. Odabentről, a fürdő mélyéből kéjes hangok hallatszottak. Az a sanda gyanúm támadt, hogy a lányoknak igazuk volt. Ezer százalék, hogy ott benn orgia zajlik. Hol halk, hol viszonylag hangos nyögéseket hallottam, mintha több pár is egymás társaságát élvezné egyszerre.

Csak ezt ne kelljen látnom! – fohászkodtam magamban.

A fülledt melegtől verejtékezni kezdtem. És talán attól is kivert a víz, hogy sejtettem, mi vár odabent rám.

Egy zárt üvegajtó előtt megálltak, és magamra hagytak a lányok, onnantól csakis az őrök jöhettek velem. A hangok, ha lehet, most még hangosabbak voltak. Az őrök jeleztek, hogy induljak tovább. Sóhajtottam, és tettem, amit parancsoltak. Beljebb léptem, és ekkor megláttam Vazult, amint nekem háttal, anyaszült meztelenül a medence partján áll, előtte pedig, a földön térdelve, egy ugyancsak ruhátlan, feltűnően csinos nő éppen orálisan kényezteti.

Megpillantva őket, azonnal elkaptam a tekintetem, és a szememet eltakarva elfordultam. Legszívesebben világgá szaladtam volna, de az őrök nem engedték. Egy tapodtat sem mozdulhattam. Intettek, hogy azonnal forduljak vissza. Tekintetem ekkor Vazuléval találkozott, aki sátáni mosollyal az arcán nézett hátra rám. Mintha csak előre eltervezte volna az egészet! Mintha szántszándékkal azt akarta volna, hogy lássam ezt a jelenetet! Határozottan ez volt az érzésem.

– Nocsak, megjött a feleségem! – szólt a nőhöz, miközben a tarkójánál fogta a fejét, hogy még mélyebbre tudjon döfni a szájába. Nem állt le, még úgy sem, hogy tudta, ott állok mögöttük, és látok mindent. Sőt, ahogy érzékeltem, kimondottan élvezte a helyzetet. – Mutassuk meg neki, hogyan kell ezt csinálni.

Mélységes undort éreztem.

Akkor vettem észre, hogy a teremben rajtuk kívül mások is vannak. A medence szélén fiatal nők feküdtek pamlagokon, és egymást kenegették különféle illóolajokkal. Csókolóztak, egymás mellét és fenekét simogatták, nyalogatták úgy helyezkedve, hogy Vazul lássa őket. A kéjes hangok nemcsak Vazultól és a nőjétől jöttek, hanem tőlük is. Mindannyian anyaszült meztelenek voltak, és láthatóan jól érezték magukat. Bár ki tudja, lehet, hogy csak úgy tettek, mintha élveznék.

Nem akarom én ezt! Éreztem, hogy valami nagyon, de nagyon rossz következik. Az őrök tovább tereltek, hogy premierből lássam Vazul aktusát. Még döfött néhányat a nője szájába, miközben egyenesen a szemembe nézett, aztán elengedte, kihúzta magát belőle, és felém fordult.

– Elmehettek! – szólalt meg, és közben végig engem bámult. Nem tudtam nem észrevenni keményre munkált izmait. A mellkasa olyan volt, akár a szuperhősfilmekben a sztároké. És most nem éppen Hulk, a nagydarab zöld fickó testére gondolok, sokkal inkább Chris Hemsworthére, a