Szöveg © Ruff Orsolya, 2021

Borító © Láng Anna, 2021

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában nem sokszorosítható.

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Hack Orsolya

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-171-4

PROLÓGUS

A kertben szürke folyondár borítja a fák törzsét. A magasban egy harkály kopácsol, de váratlanul elnémul. Veszélyt sejt.

Odalent valami mozog a derékig érő fűben. A szálak ide-oda hajladoznak, de szemmagasságból nem látni senkit és semmit. Egyetlen teremtett lélek sincs a kertben. A diófa alatt verebek civakodnak, de egyszer csak szétrebbennek, és az ágak között keresnek menedéket. Teljes a csend.

Némaságba burkolózik a kerthez tartozó kőház is. Ajtaja zárva, emeleti ablakai egykedvűen fürkészik a diófa csúcsát karistoló felhőket.

Odabent a házban mindent vékony porréteg borít. Valahol megnyikordul egy nyitva felejtett ablak. Az emeleten talán egy egér motoz, majd végigsurran a félhomályos folyosón és eleség után kutat. Hiába. A házat évek óta nem lakja senki. Reggelente nincs, aki szélesre tárja a spalettákat, esetleg végigfusson a folyosón vagy felsöpörje a kertre néző nagy kőteraszt.

A kopott szalon kandallójában sem fűtöttek be már hosszú évek óta, a függönyök redőiben megül a por, a csillár pókhálós bolygóként csüng a magasból. A világosszürke épületről mégsem lehet teljes bizonyossággal kijelenteni, hogy lakatlan lenne. Legfeljebb mások nem látják azokat, akik meghúzódnak a félhomályban. Még csak tudomásuk sincs róluk.

A ház évtizedes lakói ugyanis megbújnak, beleolvadnak a környezetükbe és arra várnak, hogy jöjjön valaki és felfedje végre a titkaikat.

1. fejezet

Jól fogsz járni Attila, nekem elhiheted! Ez egy igazi romhalmaz, hát most nézd meg… csak viszi a pénzt. Lilla is azt akarná, hogy végre megszabadulj tőle! Most jó pénzt kapnál a házért, egy kész vagyont, amivel máshol új életet kezdhetsz…

Emma az utolsó szavakat már nem is hallotta. Ámulva nézte a hatalmas szobát, a pókhálós polcokat és az íves ablakokat. Megkapaszkodott az ajtófélfában, majd a szeme sarkából visszalesett. A felnőttek a folyosón veszekedtek, rá sem hederítettek. Beóvakodott. Úgy érezte, mintha egy buborékba lépne, körülölelte a csend, és a szobában már nem jutottak el hozzá a pattogó szavak.

Először csak a fejét dugta be, majd óvatosan rálépett a parkettára. Fehér tornacipője szinte világított a szürke porban. Évek óta nem járhatott erre senki.

A fa egyszer csak fájdalmasat reccsent a talpa alatt. Emma összerezzent, de aztán nagy levegőt vett, nekilendült és két lépéssel az ablakhoz szökkent. A poros üvegtáblán egy bogár araszolt.

Egy katica, alig nagyobb a kisujja körménél.

Emma megbűvölten figyelte, még a lélegzetét is visszafojtotta, majd kinyújtotta a mutatóujját. A bogár erre kipattintotta a szárnyát, és elrepült a szoba belseje felé. A lány oda már nem merte követni. Ehelyett az ablakkeretnek dőlt, és mosolyogva nézte a repedezett festést meg a sarokban felpöndörödő tapétát. A túlsó falnál mintha egy nagy, éjfekete kutya aludt volna összegömbölyödve. Emma összehúzott szemmel méregette.

Nem is kutya volt, talán inkább sárkány.

Egy kandallóformájú sárkány.

Állítsd le magad, szólalt meg egy hang a fejében, örökké csak álmodozol!

Megrázta magát, majd a teraszajtóhoz lépett, és kezét a rozsdás kilincsre tette. Lenyomta. A kilincs megfeszült, végül halk nyikkanással engedett. Lába előtt a pókok hanyatt-homlok menekültek a sarokba.

Vajon ki járhatott itt legutóbb? Akárki is volt, jó régen lehetett. A faredőnyről már lepergett a sötétzöld festék, a kiszáradt fát szitává lyuggatta a szú. Emma egy pillanatra lehunyta a szemét. A csukott spaletta résein át ázott fű szaga áradt. És akkor megérezte, hogy valaki áll a háta mögött. Fanyar citromillat ölelte körül.

Hátra sem kellett fordulnia, tudta, hogy Nana az.

Cinkosan hátrapillantott, és megszorította az öregasszony kardigánján a legalsó gombot. Emma és a nagymamája szavak nélkül is értették egymást. A lány néha úgy érezte, mintha egy titkos jelrendszert használnának, amelyet rajtuk kívül nem érthet senki sem. Nana most sem szólt egy szót sem, csak előrenyújtotta erős, ráncos kezét, és az unokája válla fölött kilökte a spaletta szárnyait.

Emmának elállt a lélegzete. Az üvegezett ajtó egy ovális teraszra nyílt, amelyet mintha utólag tapasztottak volna a házhoz. A rothadó levelek sűrű, barna szőnyegén imitt-amott átsejlettek a régi fekete-fehér kockalapok. Nana rosszallóan felhorkant, de Emma nem törődött az ázott avarral, hanem a foghíjas kőkorláthoz lépett, és álmodozva nézte az elvadult kertet. A lakótelepen nem látott ehhez foghatót.

Odalent a kertben térdig ért a gyom és a vadvirág. A leveleken esőcseppek csillogtak. Emmának az sem szegte kedvét, hogy a fű tele volt lommal és szeméttel. Ő csak a diófát látta, amelynek ágai lustán nyújtóztak az ég felé, a törzsének pedig egy lyukas gyerekkád támaszkodott. A fa egyik ágán egy formátlan biciklikerék lógott, alatta fiók nélküli komód árválkodott a fűben. Emma hunyorgott. Csak a szeme káprázott, vagy tényleg megmoccant az ócska komód?

Nem tévedett. Egy apró, fekete fej emelkedett ki a viharvert bútorból. Szemét összehúzta, és bizalmatlanul méregette a két betolakodót.

Mire Emma lerobogott a kertbe vezető három lépcsőfokon, a cica már leugrott és eltűnt a derékig érő fűben.

A lány megtorpant. Tágra nyitotta a szemét, hogy magába szívja a látványt. Erre a pillanatra egész hátralévő életében emlékezni fog.

– Ez gyönyörű! – suttogta végül, szinte csak magának.

Hónapok óta először mosolygott tiszta szívből.

– Én megmondtam – súgta Nana, és Emma érezte, hogy ő is mosolyog.

Gyorsan hátrafordult, és fejét oldalra billentve szemügyre vette a kis öregasszonyt.

A gyászruha csak még inkább kiemelte Nana törékenységét. Emma nem tudta pontosan, hány éves lehet a nagymamája, talán ötven, de akár száz is. Sosem gondolkodott ezen, egészen addig, amíg…

Megrázta a fejét. Most nem akart arra gondolni. Most csak élvezni akarta, ami a szeme elé tárult, ezt a vad, buja kertet, a hatalmas, öreg fa birodalmát.

Emma máskor gondolkodás nélkül a fához szaladt volna, hogy felkapaszkodjon a legalsó ágra. De ez még azelőtt volt… Mostanra viszont ő is megváltozott. Már nem az a kislány, mint pár hónapja. Most megelégedett annyival, hogy csak állt és magába szippantotta a látványt.

Valahol a fejük felett kinyílt egy ablak, és megint felcsattant a nagynénje hangja. – Attila, hidd el, nem fogsz rosszul járni! Ez egy komoly vevő, én messziről kiszagolom az ilyet. Készpénzben fizet, neked semmi dolgod, csak írd alá végre a papírokat. – Halk mormogás volt a válasz. Emma nem értette, mit mond az apja, de szinte látta maga előtt karikás szemét és enyhén hajlott alakját. Csak két évvel volt idősebb Babi néninél, de az elmúlt hetekben sokkal öregebbnek tűnt. Bár testvérek voltak, sosem álltak különösebben közel egymáshoz. Babi néni csak azután bukkant fel megint az életükben, hogy…

Mondd már ki, reccsent a hang a fejében.

… hogy anya meghalt.

Emma nagy levegőt vett. Nana a lány mögé lépett és a vállára tette a kezét. Emma hozzábújt, és beszívta a nagymama ruhájából áradó citromillatot.

– Az ikrek? – kapta fel a fejét, amikor hirtelen rájött, mi zavarja már hosszú percek óta. A csönd. Az áradó nyugalom, amit sem sírás, sem nyafogás, sem dühös csörgőrázás nem szakított félbe. Hónapok óta nem tapasztalt még csak hasonlót sem.

Pedig Emma igazán szerette a kistestvéreit.

A kétéves Áron és öt perccel fiatalabb húga, Kamilla külsőre szöges ellentétei voltak egymásnak. Áron fekete haja például semmilyen erőnek és eszköznek nem engedelmeskedett, a kisfiú göndör fürtjei dacosan borzolódtak a szélrózsa minden irányába. Kamilla egyenes haja ezzel szemben olyan fehér volt, mint a tej, és lágyan omlott a vállára. Amíg élt, anya minden reggel gondosan megfésülte őket, amit mind a ketten utáltak. Ahogy utálták a lábukra erőltetett szandált, a délutáni alvást és a finomfőzeléket is. Viszont imádtak mezítláb szaladgálni, mindketten nagyon szerették kipancsolni a kádból a vizet, és ha megengedték volna nekik, reggeltől estig palacsintát ettek volna. Áronnak a kakaós, Kamillának a diós volt a kedvence.

Anya halála után viszont napokig nem ettek egyetlen falatot sem. Kétségbeesetten jártak a lakásban körbe-körbe, és Emma nem tudta semmivel sem elterelni a figyelmüket. A legrosszabbak a délutánok voltak. Anya meséje nélkül az ikrek képtelenek voltak aludni, estére viszont már ordítottak a fáradtságtól. Nem csoda, ha apa szeme alá sötétkék karikákat rajzolt az álmatlanság.

Emma éppen ezért most lubickolt a csendben.

– Mind a ketten alszanak – mosolygott a nagymamája.

Emma kérdőn felvonta a szemöldökét, mire Nana átkarolta a vállát.

– Ez egy ilyen ház. Én megmondtam neked.

…Ma éjjel megint hallottam. Lámpaoltás után történt, amit apuka nagyon szigorúan vesz mostanában. Azt mondja, nemcsak az egészségem miatt fontos, hogy hamar ágyba bújjak, hiszen egy süldő lánynak (ő mondja így) muszáj kipihennie magát, de azért is, mert fogytán a petróleum. Minden fogytán van. A tüzelő, a kenyér, a vaj. Lassan az én türelmem is. Ha nem volnál, kedves Naplóm, nem is tudom, mi lenne velem… Minden titkom rád bízhatom, te sosem hagysz cserben. Jaj, mi lenne velem, ha édes szüleim kezébe jutnál? Tüstént kiderülne, miért csappant meg hirtelen itthon a cukor meg a vaj… Annak az alamuszi Málinak jutott az eszébe az egész süteményesdi. Ő hozta volna a lisztet meg a kakaót, sőt azt mondta, szerez tojást is, ami igazi kincs. Azt ígérte, hogy este a konyhájukban kikeveri, titokban megsüti, és Miss Vixen óráján közösen befaljuk a pad alatt. Még a reggeli pirítóst is kihagytam miatta, annyira vágytam már a kakaós piskótára, de az a kétszínű Máli üres kézzel állított be, és azt hazudta, hogy a macskájuk felfalta az egész tepsivel, amikor kitette hűlni az ablakba. Persze egy szavát sem hiszem, szerintem még macskájuk sincs a Máliéknak, és az egészet egyedül ette meg. Most úgy utálom. Nem is meséltem neki az éjszakai hangról. Bár igaz, ami igaz, apukának sem mertem elmondani. Hiszen mi van, ha csak álmodtam az egészet?

2. fejezet

Valaha ez lehetett a konyha. A régi tűzhelyet ujjnyi vastagon lepte a por, a falat kormos lyukak pettyezték. A polcon dobozok, rajtuk cirkalmas betűk:

A szekrény valamikor fehér lehetett, most inkább piszkosszürkének tűnt. A konyha közepén asztal állt, meglepően jó állapotban. Emma szívesen elnézegette volna még a faragásait, de Babi néni arrébb tessékelte. A táskájából fintorogva előhúzott egy zsebkendőt, és gyors mozdulatokkal ledörgölte az asztallapot. Amint elég tisztának ítélte, előkapott egy dossziét, abból pedig egy csomó pecsétes papírt.

– Attila, mit akarsz még ezen gondolkozni? A ház egy romhalmaz, te is láttad. Minek akarnál ideköltözni három gyerekkel… meg egy öregasszonnyal?

Az utolsó szót már némán sziszegte apa felé. Nana úgy tett, mintha nem hallotta volna, de Emma látta, hogy okos tekintete Babi néni felé villan. Apa húga azóta nem bírta Nanát, hogy az asszony egyszer hazugságon kapta.

Babi néni persze nem csinált különösebb ügyet belőle. Azt mondta, hogy Nana már szenilis és biztosan félreértett valamit, holott köztudott, hogy Nanának félelmetesen jó a memóriája.

Emma továbbra is úgy tett, mintha figyelmesen tanulmányozná az egykori konyha falán a repedéseket. Közben Babi néni idegesen forgatta ujján a gyűrűt. A foglalatban egy akkora kő csücsült, akár egy fürjtojás. Emma kíváncsi lett volna, nem húzza-e le a kezét, de nem merte megkérdezni. Tekintetét inkább Babi néni kitűzőjére szegezte. Azt ő is látta, hogy elég drága darab, csak azt nem tudta eldönteni, hogy egy dühös csimpánzra vagy egy végelgyengülésben szenvedő lámára emlékezteti-e…

Összerezzent, amikor apa végre megszólalt. A szavak rekedten törtek fel belőle.

– De Lilla…

– Ugyan már! – fortyant fel Babi néni. – Ne is haragudj, Attila, de Lilla az utolsó hónapokban már nem volt…

Egy pillanatra mintha még a levegőben táncoló porszemek is megfagytak volna. Emma az asztalhoz penderült.

– Mi nem volt? – kérdezte, és szúrósan a nagynénje szemébe nézett.

– Hát, izé, tudjátok… Nagyon beteg volt, és talán már azt sem tudta, hogy… izé… miket beszél.

Emma mély levegőt vett, de megszólalni már nem volt ideje.

Valami nagyot csattant a kövezeten.

Mind a hárman összerezzentek és oldalra kapták a fejüket. Nana elejtett egy rozsdás tésztaszűrőt, amit az egyik pókhálós sarokból emelhetett ki. De nem törődött vele, világító kék szemét Babi nénire szegezte. Emma látta, hogy dühös könnyek remegnek a pillák alatt.

Apa lassan beszívta a levegőt, majd ugyanolyan lassan ki is fújta.

– Döntöttem – mondta, és Emmának minden idegszála megfeszült. Tudta, ami most elhangzik, az egész életüket meg fogja határozni. Önkéntelenül is közelebb lépett. Úgy érezte, mintha belerúgott volna valamibe, de most nem törődött vele, csak apára figyelt, aki továbbra is némán meredt maga elé. Majd mintha csak a lánya gondolataiban olvasott volna – mintha csak megérezte volna az Emma lelkében dúló viharokat –, felnézett és hónapok óta most először elmosolyodott. – Maradunk. A ház nem eladó.

Emma hallotta, hogy Nana halkan kifújja a levegőt.

Visszamosolygott apára, és örömét még Babi néni rikácsolása sem zavarhatta meg.

– Ez hallatlan, Attila! Egy ilyen komoly vevőt nem lehet csak úgy kikosarazni! Ez életed legrosszabb döntése, jobb, ha tőlem tudod, és biztos vagyok benne, hogy Lilla is…

– Elég! – kiáltott fel apa. Ez olyan szokatlan volt, hogy még Babi néni is elhallgatott, és magában fortyogva szedegette össze a papírjait. Emma képtelen volt visszafojtani a mosolyát, ezért inkább lehajtotta a fejét.

A szeme ekkor megakadt valamin. Az előbb óvatlanul félrerúgta, és most épp a tornacipős lába előtt hevert. Lehajolt és a kezébe rejtette, hogy ne lássa senki. Majd később alaposan megnézi magának. Alig várta, hogy egyedül legyen.

Kisfiam!

Édesapád a lelkemre kötötte, hogy még egy baracklekvárt se csomagoljak neked, de tudom, hogy mennyire szereted, és ki tudja, mikor kóstolhatod megint… Szívből remélem, hogy hamarosan véget ér ez a rémálom, és újra együtt lehetünk mind a hárman. Fogadj szót drágám, ez most mindennél fontosabb. Amint tudunk, érted megyünk, és meg sem állunk Amerikáig!

Szerető édesanyád

Ui.: A koffer alján megtalálod a Jókait, amit még a nyáron kezdtél el olvasni. Elrejtettem benne neked valamit. Ha nagyon egyedül érzed magad, egy kis vigaszt nyújthat, én pedig képzeletben mindig veled leszek! Amint lehet, küldök igazi levelet!

3. fejezet

Te tényleg itt nőttél fel, Nana?

A diófa alatt ültek, Emma a kezével árnyékolta a szemét. A székeket a kert végében, a régi üvegházban találta a nagymama. Az egykori melegház kereteiben persze már alig volt üveg, a régi szép időkre egyetlen élénksárga tulipán emlékeztetett – dacosan pipiskedett a gyomok között. Nana elmesélte, hogy kislánykorában ritka és különleges virágokat neveltek benne, aztán jött a háború, és a virágoknál sokkal fontosabb volt, hogy a családnak legyen mit ennie. A háború után mások költöztek a házba, pontosabban a ház egyik felébe – abba, amelyik a csendes mellékutcára nézett. Nanáék a hátsó fertályban húzták meg magukat, és továbbra is ők gondozták a kertet, ahol gyakran játszottak annak a másik családnak a gyerekeivel. Köztük azzal a fiúval is, aki később Nana férje lett, anya apukája. Emma sosem ismerte őt, kisbaba volt, amikor nagypapa meghalt, de Nana sokat mesélt róla, így most szinte megelevenedett a szeme előtt az a két gyerek, akik itt játszottak, ebben a kertben, és akik később a nagyszülei lettek.

Emma segített kicipelni a székeket a régi üvegházból. Az egyiknek kitörött a lába, de Nana téglákat dugott alá, így kényelmesen helyet foglalhatott rajta, már nem billegett. Óvatosan hátradőlt, és tekintete végigsiklott a pergő vakolatú falakon.

– Nehéz elhinni, ugye? – kérdezte.

Emma némán bólintott. Valami egyszerűen nem fért a fejébe.

– De ha itt nőttél fel, akkor ez a te házad?

Nana tekintete elfelhősödött.

– A helyzet ennél picit bonyolultabb, Emma. Miután meghalt a nagyapád, többé nem akartam itt élni. Nem akartam, hogy közöm legyen ehhez a házhoz. Egyszerűen fájt itt lennem…

Emma érezte, hogy hirtelen egy nagy-nagy gombóc feszíti a torkát.

– Most is fáj?

Nana mosolyogva rázta a fejét, és a babakocsiban alvó ikreket nézte.

– Már nem. De nagypapa halála után tudni sem akartam a házról. Túl fájdalmas volt minden emlék, ami ide kötött. Így aztán felfogadtam egy ügyvédet, és a ház rám eső részét is az édesanyádnak ajándékoztam.

Emma tekintete előtt mintha dundi bárányfelhők úsztak volna el. Némán szemlélte a kertre bámuló emeleti ablakokat.

– Ha anyáé volt ez a ház, akkor miért nem jöttünk ide soha?

Nana vállat vont.

– Gondolom, nem ért rá. Az anyukák mindig nagyon elfoglaltak. Három gyerek, tudod, nagyon leköti az ember idejét – mosolygott, de ugyanabban a pillanatban el is komorodott. – Aztán jött a betegség, utána pedig már… – Nem tudta befejezni a mondatot. – Miután édesanyád elment…

– Mondd ki, Nana… – csattant Emma hangja. – Miután meghalt.

Nana egy pillanatra elhallgatott, majd rekedtes hangon folytatta.

– Miután meghalt, kiderült, hogy a házat rátok hagyta, a gyerekeire.

Emma szeme tágra nyílt.

– Micsoda? Ez itt az én házam?

– Meg az ikreké – intett Nana a kicsik felé, akik mocorogni kezdtek a babakocsiban, de nem ébredtek fel, aludtak tovább.

Valahol a házban felsírt egy fúrógép, mire a kertből váratlanul a magasba emelkedett egy verébpár. Egy fekete fej bukkant fel a fűben. A macska idegesen tekintgetett körbe, majd a szeme megállapodott Emmán és a nagymamáján. Halkan fújt egyet, és hátralapította a füleit. De sok időt nem pazarolt a betolakodókra, inkább fürgén hátat fordított, és elvonult a bozótos felé. Minden mozdulatából sütött a sértettség. Emma viszont most egyáltalán nem törődött vele.

– És… és… azt csinálok a házzal, amit csak akarok? – fordult izgatottan Nana felé. Libabőrös lett mindkét karja, és mintha apró szikrák pattogtak volna a füle mellett.

– Hát… nem egészen. Mivel még mind a hárman gyerekek vagytok, ezért édesapátok dönt helyettetek.

Emma megdermedt.

– Akár el is adhatja a házat? – préselte ki magából a szavakat.

Nana előrehajolt és megpaskolta a kezét.

– Megtehette volna. De nem adta el. – Az asszony felnézett a diófa ágai közé, amelyeken már zölden sarjadtak az új hajtások. Amikor újra Emmára pillantott, mintha könny remegett volna a szemében, de Emma egyáltalán nem volt biztos benne, mert Nana hangja erősen, határozottan csengett. – Édesanyátok azt szerette volna, hogy ti is itt nőjetek fel, és mind a hárman megismerjétek a ház titkait.

Emma érezte, hogy a kíváncsiságtól bizseregni kezd a fejbőre.

– Miféle titkait?

Nana már szólásra nyitotta volna a száját, ám abban a pillanatban élesen visító hang törte szét a csendet. A régi csengő türelmetlenül csörömpölt valahol a ház mélyén.

Az ikrek összerezzentek a babakocsiban, és sírni kezdtek. Emma felsóhajtott, de tulajdonképpen boldog volt. A kicsik hónapok óta nem aludtak ilyen jól. Mosolyogva hajolt föléjük, miközben Nana a derekát ropogtatva elindult a bejárati ajtó felé.

Emma most nem bánta. A titkok megvárják, abban biztos volt. Ő pedig itt lesz, és készen áll arra, hogy megfejtse valamennyit.

Büntetésből fel kellett mosnom az egész folyosót. Pedig igazán nem volt szándékos, véletlenül ejtettem el a madaras bögrét, de anyuka nem hiszi el nekem. Sokat sírtam. Nem a büntetés miatt, az nem érdekel! De mostanában olyan ideges mindenki, anyuka is örökké csak veszekszik velem, apuka meg alig van itthon. Nem tudom, merre járhat, de van, hogy napokra eltűnik, és éjszaka sem tér haza. Nekem viszont soha nem mondanak semmit! Ezért aztán tegnap jó sokáig mostam a követ, főleg a konyha előtti fekete-fehér kockákat. Nem mintha piszkos lett volna, de olyan mérges lettem, amikor anyukáék az orrom előtt csukták be az ajtót. Tudtam, hogy valamit titkolnak előlem! Sajnos nem hallottam, miről diskuráltak, talán az emeleti szobát emlegették. Apuka szerint majd jön egy kőműves, aminek nagyon örültem, mert amilyen görbék itt a falak, igazán rájuk fér, hogy valaki végre kiegyenesítse őket!

Elhatároztam, hogy ma éjszaka sokáig fent leszek! Muszáj valakivel beszélnem, muszáj megosztanom a titkaimat. Egyetlen személy jöhet számításba. Nappal viszont nem szólíthatom meg. Meg kell várnom, amíg mindenki aludni tér. Benne még sosem csalódtam. Jaj, csak nehogy rajtakapjanak, mert akkor lesz megint nemulass!