Horváth Eve

Metasztázisok

KALLIGRAM · 2024
– részlet –

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

© Horváth Eve, 2024
© Pesti Kalligram, 2024
ISBN 978 963 468 510 4

a hős

ülök egy fekete Mercedesben, majomkenyérfajazz szól.

lehetséges jövő-pályagörbék, kaszkádszerű bifurkációk,

írja egy tanulmány.

valaki vizet pancsol, a habot fröcsköli, spriccel. trombitahang.

trapéznadrágos Mamy Blue, mint köldökzsinóron, lógok

a töltőn. kijelezlek.

az amazóniai yanomamik jutnak eszembe, ahogyan nemrég

lenyilaztak nyolc aranyásót. az északi irokézek, cserokik és dakoták

átalakultak. Ülő Bika a metrót várja, Kormos Üst kipufog,

Nagy Láb pedig az égi hipermarketbe jár, és tortát skalpol.

a kesztyűtartóban Africana szelet, feltépem a papírját,

ropogós étcsokoládé, egy kenyai kisfiú beavatása.

érzem, ahogyan beleguggol a számba. kakamega-esőerdő.

arcomat összekenem, hogy elijesszem a tükörképem.

a kormány megbolondult. nincs megállás, díp fék. magam is

konteókat gyártok a szerelmi életemről, mivel nem találok megbízható

forrást. Ámor nyila? ósdi. úgy tűnik, hogy inkább a magány szigonya

szúrt meg.

a whiskey Batmanként száll a fejembe, vérrögöket,

emléknyomokat keres, hogy hatástalanítsa őket. óriási

lövöldözés. itt van az FBI. homlokomon helikopter, a lakosságot evakuálták.

Némó kapitány, hol vagy? nehéz vasmacskacsend.

black friday-hirdetések, egy érintéssel kinyomom, de további

ablakok ugranak fel, bennük bevándorlógyerekek falhoz préselt arca.

aludj el szépen, kis José.

Tegnap, húsz nap után, sikerült kikerülnöm a borszín

vízből: eddig a hullám és rohanó vihar űzött

Ógügié szigetéről. Most idedobva a daimón

tán valamely új bajba kever; mert nem hiszem ám, hogy

vége szakad, még sok bajt mérnek az istenek énrám.

Hát könyörülj, úrnőm: mert hozzád jöttem először

annyi keserves kínom után, nem is ismerek embert

egyet sem, kik e várost lakják, ezt a vidéket.

Rajta, mutasd az utat, valamely rossz rongyot is adj rám.

egy felhőkarcolóból meztelen, fehér férfi veti alá magát, plakátként,

parfümöt tart kezében, és boldog. panorámaröntgen, ünnepi égősor

a belvárosi allén. Mikulás ásít a sarkon. szakállán folyik a sláger.

egy hajléktalan krampusz átöleli hókaru Nauszikaát.

behorpasztom a kólás dobozt, ragacsos álom tart fogva, nem tudom

merre megyek, a nevem Jonas, de szólítsatok Dicknek, való-

színűleg megháborodtam.

ütöm a kongát, én, a majomkirály. legyőzőm

a kényszerképzeteim, elhessegetem a legyeket, a szélvédőn elkenődött

Oedipus-szemgolyókkal nem foglalkozom. én csak jól akartam érezni

magam.

elkapni a gonoszt, aki mindig más.

csakúgy, mint a nagy költségvetésű eposzban a hős,

ahol az autórobbantások és szexjelenetek mind

állandó jelzőkkel bírnak.

kockahasú szerető, műkebelű hajadon, proteinkaru bajnok.

de én is rángatózom, akár a Blackstar-klip táncosai.

egy albínó galamb landol a motorháztetőn. öngyilkos ugrik elém,

főállású feleség, kezében celebújság. sötéten csahol egy árnyék.

kommersz bítek, ritmusos gengszter rap,

fake thug, no love, you get the

slug.

behunyom szemem, engedem, hogy az autó

gördüljön alattam, kabalám egy koalamackó és egy keresztmedál,

ami ide-oda billeg a plüssállat hasán. áttekerem a rádiót,

kikapcsolom az övet és hátradőlök.

Már Jónás erejét veszté, el volt nagyon ázva,

félholtan járkált, s bevonult a fedélközi házba,

lépcsőkön lefelé, a hajó fenekére találván.

Álom bódította fejét, ringatta a padló…

Ekkor a kormányos, nem nézve körül, belebotlott,

s menten rákiabált: „Mi a mennykő?! Ostoba, kelj föl!

Hogy hívják az apád? Hát istenedért nem üvöltesz?

Mely nemzet fia vagy? No, felelj! Vesztünk te okoztad?

Honnan jössz, te büdös?! S fene tájon, mit keresel, mondd?”

Herr Koch fűlevest kotyvaszt, pörköltrépa-kávét, kenyeret gyúr

fűrészporból és vadgesztenyelisztből a majdaneki lágerben.

Frau Koch könyvet köt, ajándékokat tervez emberi bőrből,

fali díszt fejekből.

Mielőtt felakasztotta magát, írt egy csonka halálhaikut:

Nincsen más kiút.

Csak a halál

szabadíthat fel.

gurul tovább a bestia, a besötétített leviatán-autó,

valahol Nantucketben egy családapát elnyel a cété,

toporzékolva ujjonganak a tumormarkerek.

láttad már valaha egy döglött bálna

melankolikus szemét?

minden össze van keveredve.

a metasztázisok ellehetetlenítik a bolygót,

bellum omnium contra omnes, rosszindulatú sejtburjánzás,

egyre csak növekszik a világdaganat.

alattam ég a kocsi,

kimászok a tetőre, megszállottan, lángoló viasztestként

üldözöm elmúlásom, lobog a hajam, akár a győzteseké.

I. metasztázisok

invokáció

fehér lap, dokumentum, vágóhíd.

ütős hangszerek, lábikragörcs. ki

mossa fel a padlót? melleid boros-

poharak. loccsan a vér, kivagyok.

gerincemen macska poroszkál,

a bordáimon lovak ügetnek. miért

sírnak a polcok? nyű eszi őket? és

miért van a fejeden nejlon hajháló?

bocsáss meg, szilánkon térdelek.

vacogásaimtól kimerülten, begu-

bóznék. lehet-e köztünk résnyi

megvilágosodás? szapora léleg-

zetvétel, végsőkig felfokozott

emberkísérletek. tudod, sokszor

arra gondolok, tündérek falják

fel vacsorámat. hónaljszőrzetük

zúzmarás akácfaág szilikon tájban.

csokornyakkendők repkednek

csapatban szürkületkor, walpurgis-

éj a szívem. dobál az út, szétfagyott

szaxofonok remegnek a szalagkorlát

alatt. kiesek, hol vagy ilyenkor?

kékfényű otthonodban? haldokló

férfiak párnáját magasítod? síkos

tereken korcsolyázó lidércek csíkos

pizsamában, holdolvasó csikókkal.

kóstolj meg, vadliliom, tűnj, átok,

messzire csámpázz! gondolod,

összetörök? messzeszeretlek, bon-

tom a farvitorlát. mákot kevertek

éjszakámba, ostoba képzavarok.

hol van az ajándékom? mindenki

becsomagolt. miért utaznak el?

szeretnél pálmafa lenni? kikacsint

egy takaros katica, falun élsz,

fajankó. itt csipkét ver az ablakra

a hajnal. ki mer azután is követni?

torkod káposztatorzsa, a világot

mindennap kiállítják, megnyithatod.

köszörüljed! úgyis jönnek a szép, tolakodó

koboldok, ahogy az szinte dukál. nyelved

egy szelet cékla, összeszínezte a bor.

II. szonettkoszorú

1.

tudod, barátom, mennyire szeretlek,

hiszen te is betűvető halász –

velem hajózni, mondd, miért utálsz?

ne lökj alá a néma szörnyetegnek.

sötéten kétkedünk, mint fénybe vertek,

időbe fogva megvadult lovak,

batyunk az ég, borongós gondolat,

levethetetlen árnyaink a percek.

ki vagy te hát, a mondatokba zárva?

törékeny éjszakák üvegszilánkja?

kerestelek sután, iránytalan.

de jött a jel, talán ütött az óra,

mikor szemedbe láttam, és azóta

veled vagyok valódi önmagam.

III. ami menthető

február triptichon

Gyakran azon kapom magam, hogy mereven

tartom a vállaim, ilyenkor egy kilélegzéssel

finoman eloldozom őket a nyaktól,

két ólomgolyóbist. általában épp egy önfeledt

madárraj száll fel az égen és a teraszon

anyám tejszínű hajára gondolok.

Torkomban harangoznak, a kert

újra felöltözik. megélek néhány

örömből, spagettispirál a villán.

hegyeket nem mozgatok, magamat

alig viszem, a nyereséget azonnal

visszaosztom. frigy egy hóvirággal,

irigyünk a kerítés. élek, ahogy illek,

amibe, oda. gusztustalan volna, ha

el nem időznék a magam teremtette

remek világban. ha például álmomban

félrelépnék, és forgolódnék jobbra-

balra, reggel a nyakam fájna, fekete

bakancs taposna világnak virágára.

A kórházakban, megfigyeltem, fényben úsznak a folyosók,

madárhaj libben és fürdőköntösszárnyak, fülledtség,

pára, a gyógyszerszagú uszodában. illékonyak a gondolatok, pezseg

a szociális élet. a kövön végiggurul egy tekercs vécépapír.

pengeként villan át a főorvos a lengőajtón. akár a cápa.

nyitja és zárja az aktákat. szorongó hozzátartozók a liftben,

markolásszák a szatyrot, dülöngélnek az ásványvizek.

a büfé drága, mint egy üdülőhelyen. ráadásul a fánkról

lepattogzott a csokoládé, a somlói galuska habja kemikália

ízű. ebédre krumplipüré van, porból. elcsoszognak a napok.

az infúzióállvány világítótorony vagy daru

egy építkezésen. fogyatkozó testek, a napsugár eszik belőlük.

itt van a vizitidő, rituálisan beadják az injekciókat, elvégzik a

vérnyomásmérést. diagnózisok farsangja, jóindulatú hazugságok.

sovány vigasz, hogy a neurotikus nővér ma feldobott, és hajlandó

megkeresni a vénát. talán a fény teszi, hogy a kórház a testek

temploma, a fehérség vagy a fájdalom okozza, hogy beletompul

a látogató, aki leverten hagyja el az épületet, cigarettára gyújt,

átmegy az úton, és hamuval összekeni gyöngyöző homlokát.

IV. arra indul
fennen, szabadon

ők sohasem

vízért megyek a kúthoz, tombol a kánikula. egy-

két darázs repked, különben kihalt a sírkert. orr mihályné

felnéz az egyik évszám alól, miért pancsolok annyit. nincs

bekötve a víz ott, ahova ezt viszem, ne tessék haragudni.

az udvarba lépek, kanna és vödör egyensúlya

a gyomok között.

csend van. a mulatozó szomszéd bérlőt alkoholmegvonás

miatt vitte el tegnap a mentő. a beomlott falnak két rozsdás

bicikli hányavetin odadöntve, mintha egy múzeum-

ban járnék, ahol tárgy, idő és növényzet embertelenül

fonódik össze. élik az életüket, sohasem kapnak sztrókot.

tartalomjegyzék

a hős

I. metasztázisok

invokáció

ki-ki keresztje

hajnali gyors

a temetés

váltó

a sírra gondol

metasztázisok

fájdalomtermészet

maradék remény

II. szonettkoszorú

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

III. ami menthető

február triptichon

születésnap

pergamen

bábeli reggeli

bábuk

ami menthető

utolsó cetli a hűtőn

révész

az interpretálás nehézsége

emlékek háborúja

viselt dolgok

van egy fal

stációk a léthez

IV. arra indul fennen, szabadon

ők sohasem

hogy múlik pontosan

nem szabad

fehérzaj

esti fürdés

elbújni szögek közé, hogyha

beültem egy helyre

arra indul fennen, szabadon

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 510 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL