AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

PEST A VILÁGHÁBORÚBAN

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-13-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

PEST
A VILÁGHÁBORÚBAN

Tartalom

KRÚDY GYULA

PEST A VILÁGHÁBORÚBAN

MESSZE PIROSLÓ TÁJAK

NE FÉLJ!

ALVÓ NŐK VÁROSA

MÁRCIUSI VECSERNYE

ÚTI NAPLÓ

EMLÉKEZÉS A LENGYEL-LEVESRŐL

TÉLI HADJÁRAT

EGY ESTÉM PESTEN

NYÍRSÉG

BÚCSÚ SENKI SZIGETÉTŐL

ÍRÓK BŐJTJE

BÚCSÚ AZ Ó ÉVTŐL A HÁZTETŐK FELETT

EGY KIRÁLYNÉ ALBUMÁBA

CSIZMÁS KANDÚR

A BÉCSI KALAP

A MAGYAR ELŐFIZETŐ

PESTI KALAP

SZEMERE MIKLÓS ÉS INDIAI ISTENKÉJE

SZAKÁLLAS TÖRÖK

AZ ÉJSZEMŰ PEST

APOSTOLOK ÚTJA

MAGYAROK PRÓBÁJA

BLAHA LUJZA MOSOLYA

PETŐFI

JÁSZAI MARI ŐFELSÉGE

AZ ÉGETT EMBERHEZ

ÖREG ÚR SÉTÁJA A SZIGETEN

MESSZE PIROSLÓ TÁJAK

Ha majd hetven esztendős leszek és egyszer visszagondolok a mai napokra, mint különösebb évekre: vajon mire emlékezem leginkább e furcsa időből? - kérdem olykor magamtól hűvös, tiszta, magábaszállott délután, midőn az ember úgy vágyakozik az öregség, a bölcsesség, a nyugodt tavak országába, mintha a rejtelmes születés, vándorfecske módjára estétől reggelig elutazott ifjúság, cölöplábú férfikor, midőn az ember néha a svájci szabadsághősök kis tollaskalapját hordja, máskor a serif parókáját illeszti fejére, ismét megbocsát, mint a hűvösvölgyi szent remete, midőn egész éjszaka Pesten dorbézolt, - mintha mindez, az egész élet csak arra való volna, hogy egykor egy karosszékből visszanézhessünk a régi országutakra, amelyeken lábnyomunkat behavazta a tél, kis házikónkra, amelynek ablakán a pók szövi a felejtés szemfedőjét, a régi arcokra, amelyek úgy vándorolnak el az öregség emlékezete előtt, mint a folyó hullámai, az emberképű hegyek a felvidéken, őrházak a vonat ablakából... Ha majd hetven esztendős leszek, mire gondolok egy parkban, zöld fák alatt, amelyeken a lombokat egy égi gyermek arany keze tolja széjjel, ahol üldögélek és ahonnan kinevetem az egész életet, az egész világot?

*

Gyermekkori őszeim, - öreg férfiak társaságában sokszor üldögéltem, mély, bükkfával fűtött ebédlőkben, félhomályos korcsmaszobákban, ahol szarvasagancsból volt a fogas és még kétfejű-sasos rendeletek függtek a falon üveg alatt, - e télszürke vének az emlékezet elkanyarodó országútján csendesen tovaballagnak, visszanéznek... vajon miről is beszéltek ők, mikor még hangra nyílott a szájok és egymással jókedvet, szomorúságot, köszvényt és egyéb testi nyavalyákat megbeszéltek? (És legfiatalabb barátom kiskálnai Kálnay László, Tompa Mihályt követő korszaknál fejezte be érdeklődését az élet iránt.)

Beszéltek ők sok mindenről, ha a pattogó tüze a kályhának, az ablakok mögött szállingozó hóesés, a mákízű karácsonyi est vagy a hordókáposztához hasonlatos ropogású újesztendő, egy pohár bor s egy pipafüst módjára szálladozó hangulat megoldotta a nyelvüket.

Egy dohányszagú, birsalma-sajtot kedvelő vén emberke a macskabőr bekecséből néha kinyújtotta az ádámcsutkáját és énekelve mondta:

- Napóleont csaknem láttam... Győrben egy pincében ültünk, egy vérpiros-képű dunántúli nemes szomorúan bólingatott a fejével, néha felállott, kettőt-hármat fordult maga körül, amikor a zsidó-cigányok a frissét pengették. Némelyek az asszonyokat is magukkal hozták, a fehérnép nevetgélt, hazulról hozott almát, diót majszolt, mikor már megszólaltak az ágyúk Győr alatt. A dunántúli nemes búsan, mint akinek valami kimondhatatlan nagy bánata van, mindig csak a fejét lógatta a vastag pohár felé. Kőhidinek hívták szegényt. Tíz esztendős lehettem, az anyámmal mentünk hadbaszállott apám után, hogy jönne már haza.

A szomszéd felemelte szűzdohányszínű kezét. Csupán enNyíre emlékezett a Napóleon-korára, bármily hosszú volt az ünnepnapi délután és a nagyhavú falusi tél.

Zúzmarás fejű, vállas férfiú, akinek két szeme, mint téli fán üldögélő csókák, a virzsinia-szivar füstjét kedvelve nézegette.

- Jurátus lehettem akkoriban. Katonaság verte a dobot a pesti utcákon. "Jön a Duna!" - kiáltotta nagy vígan egy suszterinas végig az Úriutcán és papucsaiban csattogva, futott tova, mint farsangi mulatságra. Hazamegyek. A kapuban összeütközöm Lotti kisasszonnyal, akinél szállást béreltem. Egy hárászkendő volt sovány nyakán és elfelejtette hamis fürteit föltűzni. Egy madárkalitkát tartott a kezében... Menekült, a sok drága ezüstje, antik ékszere, mindene ott maradt az emeleten. Csak a madárkákat mentette meg. Ilyen bolond dolog volt a pesti árvíz!

- Wesselényi? - kérdezte valaki az asztal végén. A virzsiniás bölcs ember módjára legyintett.

- Árvízkor nem ér rá az ember másokkal törődni. Hanem azt a bolond vénleányt soha sem felejtem el.

Egy honvédtiszt, aki Komáromban szolgált a szabadságharc alatt, karácsonykor, névnapkor, kisgyerek születésekor mindig megemlékezett, hogy a várfokról messzelátón át lesték a futárt, aki a fővezérről hoz hírt. Elől a tábornok állott csuklyás köpenyegben és a szeme mindig a távcsövön volt. Mögötte a tisztek a bőrtokból elővonták a messzelátót.

Ott álltunk és lestük Görgey futárát... Vártuk reggeltől-estig, amíg csak látni lehetett a tájékot. A futárt vártuk.

(Már a bajuszom serkedt és a Morgó temetőben gerendát tettek keresztbe a kapura, miután megtelt e régen használt nyugvóhely: az egykori honvédtiszt szívdobogva várta még mindig a futárt... Mintha ezenkívül semmi sem történt volna az életben.)

*

A szabadságharc általában körülbelül két emberöltőn át szakadatlanul foglalkoztatta az elméket. Még éltek közöttünk a "nagy idők tanúi", amint egy szellemes hírlapíró elnevezte a gyászrovat honvédeit. Apánk, nagyapánk, atyánkfiai szemében nagypénteki komorsággal jelentkeztek a múlt idők szomorú árnyékai. Öreg honvédtisztek kihúzták a szalmakazalba rejtett kardjukat és az ágyak felé akasztották. Az ó-fehérneműs szekrények fiókjaiban meg ott volt a megmaradt tépés. A temetőben nem állítottak új fejfákat a régiek helyére, amelyeket Schlick generális ágyúzott. Alig deresedtek meg a fejek, amelyeken vihar-szíj szorította a csákót a váci ütközetben... Mégis félig monda, félig legenda volt már e nemzeti lángbaborulás azok számára, akik a szabadságharc után születtek. Az én gyerekkorombeli öreg emberek még nem tudtak másról beszélni, mint a forradalomról. Arról, hogy ki mit látott benne? Érdekes a történetíró könyve, amint korszakok tárulnak fel szemünk előtt, mint ismeretlen tájak, de mindig érdekesebbek az emberek, akik e korszakot megcsinálták, benne résztvettek, véreztek, győztek, sírtak, megpihentek... A gyerekkorombeli öreg embereken mindig valamely furcsa vonást, jelt, különösséget kerestem, mint olyan másvilágbeli embereken, akik a nemzet szabadságharcában személyesen résztvettek. Egynémelyiknek az öreges szemében, elkomorodó vagy feltüzesedő pillantásában láttam néha olyasvalamit, ami megkülönböztette őt a többi öregemberektől. Mintha felgyújtott falvak lángja piroslana valahol a szemük függönyén, a háttérben a debreceni nagytemplom tornyai emelkednek, a fiatal Kossuth, mint egy üstökös, vagy mint egy csodálatos szellemalak suhan át az akkori emberek szemének tükörében. Ők láttak, hallottak olyasmit, amit az utánuk következő emberek már többé nem láthatnak... És mily csodálatos, hogy minden szem mást látott, néha egyazon esemény megfigyelésében. Mintha az emberi szemek sugárkévéi több és több oldalról fogtak volna körül valamely eseményt. Egyik öreg barátom Kossuthot csak a debreceni országgyűléseken látta. Komor, zárkózott, szinte epés férfiúnak mondja. "Mély haragok és szenvedelmek ülnek homlokán." Másik a gőzhajónál látta Kossuthot, amint Pestre érkezik... "Költészet volt, harangszavú, tavaszi reggel arcú, lángoló, beszédes, ifjonti, gondtalan. Fekete magyar ruhája volt... Estvére bál volt a Komlónál. Megkértem Steingassner Ilona kezét a társasösszejövetelen". És Ilonáról még nagyon sokat tudott volna beszélni a szomszéd, mindez azonban már nem tartozott a szabadságharc történetéhez. Egy öregasszonyság csak anNyíra emlékezett, hogy Görgeynek császárpiros ruhája volt és fehér kendővel volt bekötve a homloka. A muszka tüzéreknek parancsuk volt, hogy ne lőjenek a bekötött fejű alakra. - És az alvégen lakott Csiszlák, egykor kántor és szabadsághős, és minden héten másképpen írta le Petőfi Sándor alakját, akivel egy csapatnál harcolt.

Az emberi emlékezések csodálatos országútján összekeveredik az idő, a múlt a jelennel. Különben szavahihető öregbarátaim nem egyszer látták fehér pantallóban sétálni Széchenyi István grófot a Vérmezőn, ahol a koronázáskor az ökröket sütötték s a király aranypénzeket dobált a nép közé.

(És míg elcsendesedve hallgattam őket, amint régen meghalt férfiakról úgy beszélgettek, mintha az illető az imént ment volna ki az ebédlőből és öregasszonyságokról, akik tegnap szöktek meg az ablakon át a szülei háztól, - a közelben gyors lovak - és eseményekről, amelyekre rajtuk kívül a világon senki sem emlékezett, - amint hallgattam őket, gyakran elmerengtem az öregség eme csodálatos adományán, hogy az ember arra emlékszik leginkább, amire akar...)

*

Vajon, ha egyszer vége lesz a háborúnak, sok-sok esztendő elmúlik, az asztalos már csak karosszéket gyalul, mire fogunk leginkább visszaemlékezni egy pipa csöndes kiszívásánál? Mennyi minden titok kiderül, amire csak harminc vagy negyven esztendő múlva emlékezik az ember! És a most szemünk előtt lejátszódó események, jövő-menő emberek mily más világításban állanak a sokat felejtő, csendesen megbocsátó öregség szemhatárán, mint ma látjuk és érezzük a fejünk felett elzúgó szelet, a viharfelleget!

NE FÉLJ!

Éjjel, néma fasorban - a ritka gallyak közül sápadtan tekint alá a felleges égboltozat, mint egy szívbajos ember bágyadt mosolya - ezt mondom magamban:

- Ne félj!

Mitől félnél vajon? A végzet - az Isten - melletted járkál, mint egy halk gondolat az édesanyád imádságos könyvéből, vagy az apád jóságából, midőn csendben nevelkedtél a régi házban. Kis fiú voltál és nagy magasságból, kötélhintáról a földre pottyantál egy malomkő mellé. Egy nyurga vadfű választotta el a fejed a halálos malomkőtől. Vadászok megvadult négylovas szánkája nyargalt el feletted gyermekkorodban. A nehéz szán és vad lovak elrepültek. Nevetve ugrottál fel a hóból és pajtásaid után futottál. A folyón gyakran korcsolyáztál, a vízmerítő-léket fagyos hab lepte be, mint egy fehér sapka, - tán egy szellem lakik a folyóban és most kidugja fejét a léken. Egy másodperc múlva a lékben eltűntél, a jég alatt vitt tova a hegyi folyó és egy pisztráng azt mondta a másiknak:

- Egy hét múlva megesszük a fiút!

- A toporci szent küldte nekünk, a keresztúti szent, mert hisz megígérte! - felelt a másik hal.

És nyugodtan úszkáltak az elmerült gyermek körül.

Véletlenségből Mária akkoriban a Felvidéken járt. Szegény tót asszonynak volt öltözve és vizet hordott a folyóról a gazdag kékfestő konyhájára. (Az égiek néha látogatást tesznek a földön. Szeretnek szegények között vándorolni és igen sok tudósítás szól arról, hogy a vándorlók télen, mély hóban, elhagyott országutakon találkoznak a nagyszakállú szentekkel, sőt olykor Jézus Krisztussal, amint egyik faluból a másikba gyalogol. Ezidőtájt Mária szolgált a városkában cselédi sorban és bizonyosan megjegyezte magában a hallottakat, tapasztaltakat és meleg kendőkről, bocskorokról gondoskodott.)

Mária látta jég alá merülni a fiúcskát, mert hisz vízmerítő kannákkal, fenyőfából való edényekkel közelgett a lékhez.

Egy pillanat múlott el, vagy egy nap? A kékfestő legények karácsonyi kalácsot eddegéltek a meleg konyhán - a tűz nagy fahasábokon nyargalt, mintha égi idők jóléte térne vissza a polgárok házaiba, bor főtt füstös fazékban a tűzhelyen és a nap már lefelé szállott a hegyek mögött - midőn a cselédasszony a folyóról visszatért:

- Egy gyermek merült el a folyóban. Mentsétek meg, - mondta.

A lusta, nyújtózkodó legények talpraugrottak, otthagyták a meleg konyhát, a fűszeres bort és kalácsot, felhajtották karjukon az ujjast és hosszúnyelű csákánnyal iramodtak a folyóhoz.

A gyermek eszméletlenül került elő a folyóból.

A hóra fektették és Fis, egy vörösszakállú legény szakértelemmel dörzsölgette.

A nap leszállott a hegyek mögött, az ábrándos lelkek már hallhatták a Jézuska szánjának csengőit, amint lefelé ereszkedik a nyerges hegyi úton, a keresztútnál a gyalogosvándorlók meggyorsították lépteiket, a gyermekek a kulcslyukra tették a szemüket és a régi haranglábban meglóbálta a harangot a sánta harangozó, aki dél óta mézespálinkát ivott és olyan piros volt az arca, mint a kalendárium lapjain az ünnepnapok.

A folyóból kifogott gyermek a vörösszakállú legény tapogatására mozdulatlanul, holtan feküdt a havon.

Később Mária a gyermekhez lépett és asszonyos, bársonyos tenyerével megsimogatta a homlokát.

- Kis fiú, - mondta gyöngéden. - Szegény kis fiú!

A gyermek talpraugrott és korcsolyáival karján, sietve futott tova a partok mentén.

Máskor, később, sokára ezután falusi kút omlott be, folyó áradt, medve jött ki az erdőből és eltévedt golyók süvítettek a felnövekedett kis fiú füle mellett.

- Ne félj! - mondom magamban az álmodó fasorban, bús ég alatt. - A végzet van veled. A te pártodon van. Mi történhetik veled? A halál? Hisz ismered, láttad, barátod, rokonod. A haláltól ne félj.

Sok tapasztalásom van arról, hogy a karácsonyi éjszaka nem azonos a többi éjszakákkal. Miért? Hogyan? A felvilágosodott emberek furcsa mosolyát látom e kis betűk felett, az okosak, hidegek, nyugodt szívűek fejcsóválása kísér, midőn e gyermekkori babonákat írom. Valahol, valamerre: a születésnél, az iskola padjában, az anya ölében téli estve a tűz mellett, vagy egy könyv olvasásánál - érkezett szívünkbe, elménkbe, gyönge öntudatunkba a képzet, hogy karácsony van a világon? A társadalomnak, a vallásnak, a gyönge lábon álló meggyőződésnek semmi köze a karácsonyhoz. A karácsony értelme, igazsága, valósága valahol messzebb keresendő. Tán ott, hogy az emberek szeretnek megjavulni. Szeretne mindenki jó és rendes ember lenni egy napig, egy estére, egy órára, amint a jó embert magunknak elképzeljük.

Voltak esték, amelyeket sohasem felejthetek el. Véletlenek, benső hibák, tán különösség keresése miatt: néhány karácsonyi estét egyedül töltöttem az utcán, korcsmában, külvárosban, éjféli misén ismeretlen kis vidéki városokban, ahol nagy ünnepélyességgel tárja ki a templom ajtaját éjfél felé a jókedvű sekrestyés és a gyertyákat fontoskodva gyújtogatja az oltár közelében. Én láttam az ismeretlen nőket a Felvidék városaiban, amint a Luca-széket elhelyezték a karácsonyi misén, szép, ábrándos vagy pajkos női szemeket a templom bejárata felé csillanni; mind drága és különös ismeretségeim, mintha egy sziget mellett úszna velem a gőzös és a parti pálmafák, pirostornyú városok, nők elgondolkozva tekintenének a gőzhajó után. Vajon hány nőnek vagyok a vőlegénye egy régi karácsony estvéről, midőn ismeretlenül, idegenül egy felvidéki templomba belépdeltem éjféli misére? Mi vitt oda? Miért mulattattak női tekintetek, amelyeket soha többé viszontlátni nem fogok? Miért mentem el a kék, ropogós hóban a bástya kis ablakai alatt, ahonnan piros fény, asszonyének, látszólagos boldogság sugárzott? Miért ültem az éjféli misén idegen, súgdosódó nők közé; hajukat, szemüket, ajkukat miért figyeltem babonás hangulattal, mint akár az öregasszonyok imádkozását a hátulsó padsorokban?

A Luca-széke talán csak azért volt a Felvidék templomaiban egykoron, hogy vőlegény alakjában jelenjek meg ismételten nők előtt. A nők a székre ültek, a templomajtót figyelték és bizonyára meg voltak elégedve, hogy nem az ördög lépked be az ajtón vörös köpönyegben és kopogó lólábbal. Egy meglehetősen egészséges és szomorú fiatalember jött a Luca-székek felé, ahonnan tudvalevőleg mindenki meglátja jegyesét az éjféli misén.

Ki tudná, hány nőnek lettem ilyenformán vőlegénye és míg messze-messze elutaztam, halk mosollyal gondoltam arra, hogy valahol, valamerre sikerült ismeretlen nőket megbízni azzal, hogy érettem imádkozzanak, felőlem gondolkozzanak. Ki voltam, ki lehettem gondolatukban? Eltévedt ügynök vagy kalandvadász herceg? Furcsa, szomorú fiatalember, aki századok óta bolyong a Felvidéken, egyszer a zsoldoskatona hódító ruhájában, tollas fövegében, máskor bő köpenyegbe burkolózva, mint a titokzatos utazók, akik királyok rendeletéből a háborút megüzenik a szomszédos országnak? A Luca-székén, az idegen nők kíváncsi babonás tekintete előtt többször jelentem meg vőlegényvirággal a gomblyukamban, mint valójában vőlegény voltam.

Ne félj! - gondolom magamban, ha nagyon szomorú vagyok. - Egykor imádkoztak éretted a nők is, akik a legjobban tudnak imádkozni.

A nők imája még tán a végzetet is elfordíthatja azokról a fejekről, amelyek a balsorstól megjelöltettek. A nők mindent kiimádkoznak. Kire hallgasson a Magosságbeli, ha a nőkre nem, akik sohasem lehetnek oly romlottak, hogy a feszület előtt, vagy éjjel egyedül, gondolatban vagy halkan sóhajtozva, az Istennek hazudnának, midőn valakiért imádkoznak? A nők imádsága kitartóbb pajzs, mint az acélból vert páncél a férfiak mellén. A magosságbeli hivatal, a fül, amely mindent hall idelentről, a felhők felett úszó nagy gondolat, amely az érzéseket, szenvedélyeket, álmokat küldi a földre: bizonyosan, pontosan tudja az anyák imáját, a feleségek, a gyermekek fohászát. És ők, a legmagosabb rangúak, a szeretők, vajon hol következnek a sorban? A titkos, rejtett, félve gondolt, emberektől óvott, hangos szótól, nyilvánosságtól rejtegetett nők imája vajon hol jut Isten trónusa elé?

Minden életben levő férfiú bízvást gondolhat arra, hogy nők imádkozták ki életbenmaradását. Egy édesanya vagy egy szerető.

Ez estén, amikor a szívek valóban megnyílnak, mint a tengerfenékről jövő kagylók, mikor egy különös karácsony ereszkedik le a földre, sebesült katona áll a Luca-székek látószögében a sötétes templomajtóban, a férfiak messzire járnak az ünnepi kedvvel kivilágított ablakoktól, árva-gyermekek éneke zeng nagy messziségből és szegény özvegyasszonyok elfojtott zokogása cseng az ünnepi est halkuló csendjében: a nők imája bizonnyal százszoros erővel ostromolja az eget. Minden nő imádkozik Magyarországon. Aki sohasem tudott, aki nem tanult, aki nem szerencsétlen. Minden nő imádkozik ma estve a férfiakért, akik részben harcban, részint harcrakészen várják az indulást, - vagy az itthonmaradottak csüggedt, kedvtelen, fájdalmas életét robotolják.