A fordítás Matteo Strukul: I Medici: Una regina al potere

(Newton Compton, 2017) alapján készült

Fordította: Szarka Lucia

Szerkesztő: Rózsa Judit

A borítót tervezte: Szabó Vince, Malum Stúdió

A könyvet tervezte és tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2017, Newton Compton Editori s.r.l.

Hungarian translation © Szarka Lucia, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos a könyv bármely részének másolása vagy bármilyen digitális, fényképészeti vagy egyéb eszközzel történő rögzítése vagy sokszorozása.

ISBN 978-963-566-262-3

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

TARTALOM

1525. Június

ELŐSZÓ

1536. AUGUSZTUS

1. A TRÓNÖRÖKÖS

2. MONTECUCCOLI GRÓFJA

3. EGY KIRÁLY GYÖTRELMEI

4. SOKATMONDÓ LEVELEK

5. AZ EZÜSTCSENGŐ

6. NOSTRADAMUS

7. NÉGYSZEMKÖZT HENRIKKEL

1536. OKTÓBER

8. A LYONI TÉR

9. EGY CSILLAGJÓS NYOMÁBAN

1538. JANUÁR

10. RÉMÁLMOK ÉS FÉLELMEK

11. KÉSZÜLŐBEN EGY EDIKTUM

12. EGY KÜLÖNLEGES MEGBÍZATÁS

1542. DECEMBER

13. VÁLTOZÓ VILÁG

14. VÉR ÉS BOR

15. EGY TÚL HIDEG ÁGY

1543. ÁPRILIS

16. HÚS ÉS VÉR TAVASZA

17. A SZERELEM VÉDELMÉBEN

18. KÉN ÉS ÖRDÖG

19. SZENVEDÉLY ÉS BOSSZÚ

20. A PRÓFÉCIA

1544. JANUÁR

21. SZÜLETÉS ÉS HALÁL

22. LOVASOK

1547. MÁRCIUS

23. A KIRÁLY HALÁLA

1550. DECEMBER

24. A MANDRAGÓRA

25. A MEGTÉVESZTÉS

26. AZ ÖRDÖG MOZSARA

1552. SZEPTEMBER

27. A NYÁR UTOLSÓ NAPJAI

28. LEVÉL METZBŐL

1558. ÁPRILIS

29. NOTRE-DAME

30. ELIZABETH MACGREGOR

31. FRANCIAORSZÁG ÉS SKÓCIA

32. KÖZELGŐ VESZÉLY

33. A TITKOS ÖSSZEESKÜVÉS

34. ELIZABETH ÉS DIANE

35. MEGLEPETÉS ÉS FÁJDALOM

36. MARGIT

37. UTOLJÁRA

1559. JÚNIUS–JÚLIUS

38. SZÍV AZ ÁRADATBAN

39. AMBROISE PARÉ

40. CHENONCEAU

1560. JANUÁR

41. II. FERENC FRANCIA KIRÁLY

42. CHAUMONT-SUR-LOIRE

1560. FEBRUÁR

43. BLOIS

44. UTASÍTÁSOK EGY ÖSSZEESKÜVÉSHEZ

1560. MÁRCIUS

45. AMBOISE

46. A TÁMADÁS

47. KÖNYÖRTELENÜL

48. RÉMÁLOM ÉBREN

1563. FEBRUÁR

49. GUISE HERCEG HALÁLA

50. NOSTRADAMUS BÚCSÚJA

1572. AUGUSZTUS

51. MERÉNYLET COLIGNY ELLEN

52. POLIGNAC ÖNFELÁLDOZÁSA

53. A KIRÁLYNÉ KÖNNYEI

54. A CSELSZÖVÉS

55. ÖLJÉK MEG MIND

56. VÉRES HAJNAL

57. EGY KORSZAK VÉGE

58. A VÉGSŐ BÚCSÚ

1589. JANUÁR

59. AZ ANYAKIRÁLYNÉ HALÁLA

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Silviának

1525.
JÚNIUS

ELŐSZÓ

A Santa Maria del Fiore-katedrális úgy magasodott a város fölé, mintha csak párbajra akarná hívni az eget. Katalin a csodálatos látvány felé szökdécselt. Nagynénje attól tartott, hogy a kislányt megijeszti a hatalmas építmény, ám ő egyáltalán nem félt tőle. Nagy szemeit a vörös kupolára emelte, mint aki meg akarja mérni a magasságát.

– Milyen magas ez, nénikém? – kérdezte, ahogy a tekintetét rabul ejtette Filippo Brunelleschi remekműve.

Clarice a kislányt figyelte.

– Az alapzattól a kupoláig több mint kétszáz rőf – felelte.

Katalin szeme kikerekedett az ámulattól.

– Ilyen magas?

A nénikéje bólintott.

A nap ragyogva sütött az égen. A katedrális aranyló porköpenybe burkolózott, szinte befogta a napsugarakat, amitől még varázslatosabbnak tűnt.

De Katalin még mindig kíváncsi volt. Imádott kérdezni, sosem fáradt bele. Kérdezni könnyű, a válaszok már más történet, gondolta. De hát ő csak egy tudatlan kislány volt, legalábbis a felnőttek szerint. Ezt pedig remekül ki lehetett használni arra, hogy mindent megkérdezzen, amit csak akart.

– És ki építette? – folytatta tovább a kérdezősködést.

– Egy nagyszerű művész.

– Hogy hívták?

– Filippo Brunelleschi. A valaha volt legügyesebb és legnagyszerűbb építész. Sőt valójában nem is építész volt, hanem aranyműves. Neki sikerült megoldania a kupola problémáját.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Katalin kuncogott. Megint újabb kérdés. Imádta ezt játszani.

– Azt, hogy a katedrálisnak több mint száz évig nem volt kupolája, bizonyos értelemben fedetlen maradt…

– És azután mi történt? A kislány nem hagyott nyugtot a nagynénjének, ez a történet minden eddiginél jobban kezdte érdekelni.

– A Dóm Építési Bizottságának, amely a lehetséges kupola kivitelezési terveinek kiválasztását felügyelte, két remek makett között kellett döntenie: az egyik Lorenzo Ghiberti, a másik Filippo Brunelleschi munkája volt. Az előbbit a Strozzi, az utóbbit pedig a Medici család támogatta. Én is a Medici családhoz tartozom.

– Akárcsak én, igaz? – kérdezte Katalin. Biztos volt benne, de szerette, ha megerősítették efelől.

A nénikéje bólintott.

– Így van.

– Elmeséled a történet végét?

– Ghibertit is és Brunelleschit is győztesnek nyilvánították. Ezért a Dóm Építési Bizottsága úgy döntött, hogy közösen irányítsák a kupola építési munkálatait. De Filippo elképzelései sokkal jobbak és átütőbbek voltak.

– Meséld tovább! – makacskodott Katalin.

– Lorenzo és Filippo éveken keresztül egymás mellett dolgozott, de Filippo jött rá szinte az összes megoldásra, hogy miként lehet felhúzni egy több mint száz rőf magasságú, egyhajós kupolát. Néhány év elteltével ez az őrült aranyműves zseni úgy döntött, hogy betegség miatt otthon marad.

– Ez volt az igazság?

– Micsoda?

– Hogy beteg volt?

Claricéből kitört a nevetés.

– Te aztán szemfüles vagy!

– Azt mondod? – kérdezte Katalin, miközben ártatlan kópésággal felhúzta a szemöldökét, amitől a nagynénje még inkább nevetett.

– Bizony.

– Vagyis akkor igaz volt? A kislány csak nem hagyta annyiban.

– Természetesen nem, ahogy arra már te is rájöttél. Filippo csak azt akarta elérni, hogy Lorenzóról kiderüljön, mennyire alkalmatlan a feladatra. Egészen addig nem jelent meg az építkezésen, amíg a Dóm Építési Bizottságának képviselői el nem mentek hozzá, mert a munkálatok nem a terv szerint haladtak. Amikor aztán a város legfontosabb családjai arra kérték, hogy térjen vissza, azt a feltételt szabta, hogy egyedül az ő kezében lehet a munkálatok irányítása.

– Sikerült neki?

– Te mit gondolsz?

Katalinnak semmi kétsége nem volt efelől:

– Természetesen. Hiszen a Mediciek őt választották.

Claricének leesett az álla.

– Te aztán jól megtanultad a leckét – mondta döbbenten.

– Ez mind a te érdemed, nénikém.

– Tényleg azt gondolod?

– Hát persze.

– Nos, akkor rendben. Most, hogy tudod, hogyan zajlott a kupola építése, mit szólnál ahhoz, ha hazafelé vennénk az irányt? Ha nem tévedek, latint kell tanulnod.

– Jaj, ne!

– Gyerünk. Máskülönben lesz belőled igazi Medici, ha nem tanulsz.

– Jó, jó, jövök – felelte a kislány, miközben felemelte a kezecskéjét, és olyan arcot vágott, mint gyakran a nagybátyja, amikor Claricével beszélt, és tudta, hogy úgysem lehet igaza. – De előtte maradhatunk még egy kicsit, hogy nézegessük a kupolát?

– Rendben – válaszolt a nagynénje, ahogy megsimogatta a fejecskéjét.

Majd ő is felemelte a tekintetét, és elbűvölten szemlélte a Santa Maria del Fiore hatalmas kupoláját.

Valóban lenyűgöző látványt nyújtott.

1536.
AUGUSZTUS

1.
A TRÓNÖRÖKÖS

Addig kiáltozott, amíg csak égni nem kezdett a torka.

A kezét a mellkasához szorította, miközben erős fájdalom marcangolta: egy tűzfolyam, amely a lelkét perzselte fel. A kezéből kicsúszott a tiszta vízzel teli serleg, és szanaszét tört.

Ferenc megüvegesedett szemmel ült. A feje a vállára billent.

Fehér keze ernyedten lógott le a karosszékből, ujjai hidegen és vértelenül csüngtek. Az arca, mint egy fagyos maszk: még szép volt, de már élettelenségbe merevedve.

Nem felelhetett az őt hívó kiáltásokra.

Halott volt.

Valakik verték a szobája ajtaját. Egy maroknyi katona, akik próbálták felfeszíteni. Az ajtóra mért ütések süketen visszhangoztak. A sokadik nekifeszülésre végre sikerült kinyitniuk.

Monsieur Raymond de Polignac, a negyedik francia pikásszázad parancsnoka berohant a trónörökös szobájába, az embereivel és néhány cseléddel a nyomában. Ahogy meglátta a karosszékbe rogyott, élettelen Ferencet, kiejtette a kezéből hófehér tollal díszített, széles karimájú kalapját.

– Felség – suttogta megtört hangon.

Az egyik cseléd felkiáltott. Raymond intett az egyik pikásnak, aki azonnal kitessékelte a két nőt a trónörökös szobájából.

Raymond a kék bársonyhuzatú, egyszerű karosszéket nézte, és a királyára gondolt, aki éppen elvesztette a kedvenc gyermekét. Megrázta a fejét. Odalépett Ferenchez, és gyöngéden lefogta a szemét. Majd felvette a földről tolldíszes kalapját, és a szívéhez szorította.

Felsóhajtott.

A napfényt fürkészte, amely arany sugarakban szűrődött át a résnyire elhúzott brokátfüggönyökön. A halál már kezdte belehelni a szoba levegőjét.

A háború elért már odáig. Habsburg V. Károly betört a csapataival Provence-ba, és egészen Tournon-sur-Rhône-ig nyomult előre. Most azonban, ahogy a párás, szúnyogoktól hemzsegő és izzadságtól tocsogó nyár legyengítette, erőtlenné tette és megbetegítette a katonáit, azon morfondírozott, hogy visszatér Savoyába. És nem csak erről volt szó. Franciaország királya, I. Ferenc romba döntötte a saját országát. A földeket felégették, a kutakat megmérgezték. A vidék elnéptelenedett, semmi nem nőtt többé. A földet a saját királya pusztította el egyetlen céltól vezérelve, hogy halál fogadja Ausztria és Spanyolország császárának hadseregét.

– Adjatok pár percet. Írok a királynak. A levelemet közvetlenül őfelségének adjátok át, aki jelenleg Lyonban tartózkodik – parancsolta az őröknek. – Tájékoztatom a történtekről. Közben hívjatok orvosokat és sebészeket. Én fogom kikérdezni őket, hogy megállapítsuk a halál okát. Senki nem tudhat arról, ami történt, amíg újabb parancsot nem adok. Sötét napok várnak Franciaországra.

Ezekkel a szavakkal Polignac azonnal cselekedni kezdett. Leült a trónörökös íróasztalához, és szép kézírással papírra vetett néhány sort. A levelet borítékba zárta. Egy gyertya lángjával megolvasztotta a pecsétviaszt, és rányomta a saját pecsétjét.

Mialatt a pikásai eltávoztak és egyikőjük az istállóba ment, hogy futárt indítson Lyonba, Polignac ott maradt, hogy a halált fürkéssze.

A kezét a trónörökös arcára tette. Amikor a szegény fiú iránt érzett könyörületből lezárta a szemeit, de azután az orvosok érkeztéig semmihez nem nyúlt. A szobának érintetlennek kell maradnia, pontosan úgy, ahogy találta.

El sem tudta képzelni, hogy következhetett be ilyen tragédia, de annyi bizonyos, hogy mindent meg fog tenni azért, hogy egyértelműen kiderítse az okát.

A szoba közepén állt lecövekelve, mozdulatlanul, miközben az elméje elmerült a válasz nélküli kérdések tengerében: vajon természetes halállal halt meg? Ellenkező esetben ki akarhatta meggyilkolni a trónörököst? És mi célból? Ám ha jobban belegondolt, számos indíték lehetett.

Sóhajtott egyet, megigazította a bársonyzekéjét, mialatt a felkelő nap sugarai visszatükröződtek az övére akasztott kardon. Tett néhány lépést, a csizmája sarka mintha a várakozás ütemére dobbantott volna. Lehúzta a bal kesztyűjét, és jobbjával a tenyeréhez ütögette. Ezt így folytatta egészen addig, amíg a szobába nem lépett Guillaume Maubert, a trónörökös orvosa.

Polignac őszinte bánattal nézett rá. Szép, világos szemében ott tükröződött a történtek felett érzett minden szomorúsága.

Jobb kezének mutatóujjával elsimította vékony bajuszát. Kíváncsi pillantást vetett a ravasz tekintetű, alacsony emberkére. Látta, ahogy megváltozik az arckifejezése, amikor megértette, mi történt. Pozsgás arca, kócos haja és a kicsi, élénk szeme még a legalaposabb megfigyelőt is félrevezette volna, azt sugallva, hogy ez az ember alkalmatlan erre a feladatra, de Polignac képes volt a látszat mögé látni, és tudta, hogy az egyszerű külső ragyogó elmét takart.

– Monsieur Maubert – szólította meg –, nem fecsérlem az időt fecsegésre.

– Köszönöm, hogy ilyen hamar idefáradt. A találkozásunkat szükségessé tevő körülmények a lehető legszomorúbbak. Arra kérem, hogy szentelje minden idejét a trónörökös halála okának egyértelmű megállapítására.

– A királyt értesítették? – kérdezte az orvos vékony hangon.

– Már gondoskodtam a levél elküldéséről Lyonba.

– Nagyszerű. Akkor lássunk neki.

– Felesleges figyelmeztetnem, hogy az ügyet a legnagyobb diszkrécióval kell kezelni, addig legalábbis mindenképp, amíg minden kétséget kizáróan ki nem derítjük Ferenc halálának okát.

– Természetesen.

Katalin arcán érezte a friss szellő simogatását. A fülledt és forró augusztusban a kora reggeli lovaglás olyan örömet jelentett neki, amelyről nem akart lemondani. Kedvenc Dávid nevű derese cikázva ügetett a zöldben pompázó mezők között.

Donatello szobrának tiszteletére nevezte el így a lovat. Ezzel is hangsúlyozni akarta, hogy egyszerre volt Medici és firenzei nő: büszke volt a származására, annak ellenére, hogy az udvarnál sokan pont emiatt makacsul csak itáliai kalmárnőnek titulálták, elfelejtve, hogy ő Orléans-i Henrik felesége, ezáltal Orléans hercegnéje és Franciaország hercegnője volt.

De Katalin mit sem törődött ezzel: tisztában volt vele, hogy az udvarnál gyűlölik, ugyanakkor félnek is tőle. Még dámalovaglását is gyanakodva figyelték a király udvarhölgyei, különösen a király kegyencnője, Madame d’Étampes.

A szép hercegné nem rejtette véka alá iránta érzett megvetését, amelyet csak az tompított, hogy az uralkodó lelkesen és némi csodálattal fogadta őt találkozásuk első napjától fogva, amit elsősorban a bátorságának köszönhetett.

Elmosolyodott. Annyi bájt árasztott ez a világos hajnal. A bizsergető szellő felerősítette és még fűszeresebbé tette a sok-sok illatot, amelyek szinte megédesítették és rövid ideig még felpezsdítették a levegőt. Közülük legerősebben az eukaliptuszt és a vadlevendulát lehetett érezni. Katalin hosszan beszívta az illatokat, és hálás volt ezekért a magányos pillanatokért, amikor átengedhette magát a természet csábító szépségének.

Látta maga előtt a szelíd, lankás dombokon peckesen sorakozó szőlőskerteket, a Rhône folyó vizét, amint folyékony ezüstszalagként csillogott a halványkék ég áttetsző, de már éledező és vibráló fényében.

Milyen szépséges volt ez a vidék, amelyet vörös cseréptetejű tanyák és méltóságos olajfák pöttyöztek, még inkább kiemelve a Midi régió mediterrán hangulatát!

A nap nemsokára olyan magasan lesz, hogy be kell húzódni a kastély tágas termeibe, vagy enyhülést keresni a hűsítő árnyékban.

Arra vágyott, hogy minél előbb ihasson egy pohár hideg vizet.

2.
MONTECUCCOLI GRÓFJA

Miután minden szükséges vizsgálatot elvégzett, Monsieur Guillaume Maubert arra a következtetésre jutott, hogy a trónörökös természetes halállal halhatott meg. Ettől függetlenül azonban eleve nem zárhatott ki egyéb lehetőségeket, köztük akár a mérgezést sem.

Ennek hallatán Raymond de Polignac parancsnok gondoskodott arról, hogy semmi ne kerüljön nyilvánosságra, és sietősen intézkedett, hogy ő maga végezzen gyors és diszkrét nyomozást. Elképzelhető volt, hogy minden pillanatok alatt rendeződik, jobbnak látta nem kockáztatni.

Nem is szivárgott ki semmi, már csak azért sem, mert a trónörökös orvosának is időre volt még szüksége, hogy igazolja a feltevéseit.

Ekkorra a király már bizonyára megkapta a levelet, és útnak indult Tournon-sur-Rhône felé.

Időközben a parancsnok kiderítette, hogy az előző délutánon Ferenc meggondolatlanul hideg vizet ivott. A forróság elbágyasztotta, és azt hitte, ettől kicsit felfrissülhet. Legalábbis erről számolt be az egyik apródja, egy bizonyos Gasquet. Hozzátette, hogy a trónörökösnek ezt a rossz tanácsot egyik fegyverhordozója, Sebastiano di Montecuccoli, Modena grófja adta.

Gasquet azt is elárulta, hogy miközben a trónörökös a tournon-sur-rhône-i táborban atyjára, a királyra várt, akinek napokon belül számítottak az érkezésére a katonáival együtt, hogy onnan V. Károly csapatai ellen vonuljanak, labdajátékkal múlatta az időt.

Ellenfele a játékban épp az említett Sebastiano di Montecuccoli volt. A kis házi összecsapás végén a trónörökös kimelegedve, a tűző napon jéghideg vizet ivott a gróffal, mialatt mindenki a sátrak árnyékában igyekezett hűsölni. Emlékezett rá, hogy maga Montecuccoli kérte, hogy töltsenek meg két nagy kancsót hideg vízzel, sőt még el is kísérte Gasquet-t a kúthoz.

Raymond de Polignac kapitány tisztán akart látni az ügyben, ezért magához kérette ezt az urat.

Nem ismerte az illetőt, de amint meglátta, nagyon rossz benyomást tett rá: alattomosnak tűnt, olyan ravaszkodónak, amitől szinte természetes módon ellenszenvesnek találta. Keskeny arcában hideg szemek ültek, és nem volt világos, milyen feladatokat lát el a trónörökös szolgálatában.

– Nos, ha jól értettem, Medici Katalin, az orléans-i herceg felesége kíséretében érkezett az udvarba?

– Így van – felelte Montecuccoli. Bosszantó, önelégült vigyor ült az arcán, mint aki pontosan tudja, melyek Polignac szándékai. Egyik barna hajtincsével játszadozott, a jobb keze mutatóujja köré tekergette. A külseje túlzottan ápolt volt: a bőre puha és világos, a tekintete hideg. Elegáns bársonyzekét viselt. Annyi bizonyos, hogy semmi nem volt benne hétköznapi.

– Ezután a trónörökös fegyverhordozója lett – de amint kiejtette, maga Polignac sem hitte el ezeket a szavakat.

– Így is mondhatjuk.

Polignac felvonta a szemöldökét. Egyre inkább nyugtalanította ez a hanyag nemtörődömség.

– És azt is uraságod tanácsolta a trónörökösnek, hogy annyi hideg vizet igyon a minap?

– Kapitány úr, Ferenc unatkozott, és arra kért, játsszak vele labdajátékot. Próbáltam lebeszélni erről, mert úgy tűzött a nap, hogy a pálya szinte tüzet fogott. De sehogy se lehetett jobb belátásra bírni. A mérkőzés után annyira ki voltunk tikkadva, hogy a trónörökös odahívatta az apródot azzal, hogy hozzon nekünk friss ivóvizet.

– Uraságod pedig elkísérte az apródot, a hogy is hívják… Gasquet-t a kúthoz?

– Pontosan így történt.

Polignac felsóhajtott.

– Rendben van – felelte –, tudomásul veszem, amit mondott. Arra kérem, mostantól semmilyen okból ne hagyja el a tournon-sur-rhône-i tábort az elkövetkezendő napokban.

– Történt valami a trónörökössel?

– Semmi olyan, ami aggodalomra adna okot. Csak enyhe kis rosszullét. Pusztán tisztázni akartam a körülményeket.

– Értem – felelte beleegyezően Montecuccoli, de világosan látszott, hogy egy szavát sem hiszi el annak, amit a pikások kapitánya az imént mondott neki.

Raymond de Polignac felállt. Megszorította a gróf kezét, majd szó nélkül az ajtó felé vette az irányt.

Amikor I. Ferenc meglátta elsőszülött fiának arcán a halál sápadtságát, sírva fakadt.

Nem tudta visszatartani a könnyeit: nemcsak azért, mert ez a gyermeke volt a kedvence, hanem a fájdalmas múlt miatt sem, amelyre tíz esztendővel azelőtt ő maga kárhoztatta a fiát.

Abból a szégyenből és gyötrődésből az uralkodó soha nem gyógyult ki, állandó bűnvád mardosta a gyermekei, különösen az elsőszülöttje miatt. Most pedig ez a kegyetlen és igazságtalan halál örökre ennek a béklyójába kötötte.

Tisztán emlékezett arra, hogy miután aláírta Madridban azt a gyalázatos békeszerződést, és elfogadta az olyannyira szégyenletes megadási feltételeket, csak annak fejében térhetett haza Franciaországba, ha a fiait túszként hátrahagyja. Így hát Ferencet és Henriket átadták a Habsburg császárnak, aki aztán több mint három évig hagyta őket sínylődni a madridi fellegvár tömlöcében.

A raboskodás örökre sebet ejtett Ferenc lelkén, és semmit nem használt apja igyekezete, amellyel megpróbálta ezt begyógyítani. Az V. Károly elleni újabb háborúval, amely lassacskán az ő javára fordult, I. Ferenc azt remélte, hogy a fia oldalán harcolhat, és visszanyerheti a megbecsülését. Azonban, életében már másodszor, a sors gonosz tréfát űzött vele.

Amint a király elolvasta Polignac sorait, azonnal lóra pattant, és sebes vágtában útnak indult Tournon-sur-Rhône felé.

Ahogy ott állt fiának már hullafoltos, zöldes teste felett, eszébe jutottak a gyötrelemnek és tehetetlenségnek azok a napjai, amelyek arra kényszerítették, hogy elárulja a gyerekeit.

Ez az emlék most minden büntetés közül a legrosszabb volt. Az egyetlen vigaszt az nyújtotta, ahogy Raymond de Polignac kapitány a trónörökös halálával kapcsolatos vizsgálatot vezette: nem volt kétsége afelől, hogy ez a nagyszerű vitéz és hűséges katona ki fogja bogozni ennek a rejtélynek a szálait.

– Tegyen meg minden magától telhetőt – fordult hozzá I. Ferenc. – Minden felhatalmazást megadok, amire csak szüksége van, és arra kérem, azonnal tartóztassa le ezt a Montecuccolit. A viselkedése legalábbis gyanús, és addig is, amíg újabb bizonyítékok kerülnek elő, pár napnyi fogság a cellában nem fog megártani neki. Ami a fiam halálának hírét illeti, nincs miért eltitkolni.

– Komolyan mondja, felség?

– Tudom, mi jár a fejében, kapitány úr, és elviekben egyet is értek magával. Minek szítani a pánikot és a gyűlöletet? Mi értelme volna pont most, amikor V. Károly serege megtorpant, köszönhetően az idei, elviselhetetlenül forró nyárnak is? Értem én, értem. Másrészről képzelje csak el, egy ilyen gyász micsoda energiákat tudna felszabadítani. Ferencet nagyon szerették, és mivel őt már semmi nem hozhatja vissza, tudják csak meg a hírt az emberek. Előtte természetesen adjon nekem pár napot, hogy az édesanyja is elbúcsúzhasson tőle, és a hamvait Lyonba vitessem. Gondoskodom róla, hogy még ma elszállítsák.

– Értettem – egyezett bele a kapitány.

– De van itt még valami.

– Hallgatom, felség.

– Hagyjuk, hogy kiszivárogjon Montecuccoli neve, mint lehetséges gyanúsítotté. Az az érzésem, hogy ha így cselekszünk, maguk az emberek fognak egy s másról jelentést tenni vele kapcsolatban.

– Rendben van. Engedtessék megjegyeznem, hogy gátlástalan fickóról van szó, aki egészen biztosan rejteget valamit. Nem különösebben éles elméjű, de nem kizárt, hogy semmitől sem riad vissza.

– Tényleges ártatlansága vagy a saját képességeibe vetett hite miatt?

– Ez az, amit ki kell derítenünk. Felség, engedje még meg…

– Mondja csak.

– Montecuccoli beismerte, hogy Medici Katalin kíséretével érkezett a francia udvarba.

I. Ferenc hitetlenkedve nézett a kapitányára. Elhallgatott, egy pillanatra torkán akadt a szó.

– Értem – mondta komolyan. – Ne aggódjon, minden eshetőségnek utánajárok. Amint visszaérek Lyonba, azaz már holnap, találkozom Katalinnal, és beszélek vele, megpróbálok tiszta vizet önteni a pohárba.

– Nagyszerű. És… felség, távol álljon tőlem, hogy bármire is célozni akarjak ezzel, de most, hogy Ferenc elhunyt… Polignac habozott.

– Henrik lesz Franciaország trónörököse, és így vele együtt Katalin? Ezt akarta mondani?

– Igen, ezt.

A király felsóhajtott.

– Nos – mondta –, akkor reménykedjünk, hogy Katalin elfogadható magyarázattal fog szolgálni.

3.
EGY KIRÁLY GYÖTRELMEI

A királyt láthatóan megviselték a történtek.

A trónörökös halálának és meggyilkolása gyanújának híre magától értetődő módon megrázta Franciaországot: Ferencet nagyon szerették, Katalin egyenesen rajongott érte. Az anyakirályné immár napok óta bezárkózott a lakosztályába, a király pedig hosszú kilovaglásokkal próbálta meg enyhíteni fájdalmát.

A háború tovább zajlott, mégis úgy tűnt, a pusztítóan forró nyár volt az Antonio de Leyva és Ferrante Gonzaga vezette császári haderők legmegátalkodottabb és legkegyetlenebb ellensége: az emberek nagy számban vesztek oda, és a győzelmek hiánya demoralizált. A franciák már ott tartottak, hogy egyenesen a hódítók visszavonulásában bizakodtak.

Katalin aggodalommal vegyes szomorúsággal vette hírét, hogy a király személyesen magához kérette.

Aznap reggel, még Ferenc halála miatt összetörve, francia szokás szerint fehér ruhát öltött a gyász jeleként. Születésétől halovány bőrével, világos gesztenyebarna hajával maga volt a bánat és az elkeseredés.

Minden alázatát és szerénységét összeszedve lépett a terembe, mert tisztában volt azzal, hogy ami Ferenccel történt, egyrészt erősítette, másrészt viszont gyengítette is a pozícióját, mivel a gyanú árnyéka rávetődött. Végül is ő volt az első, akinek előnye származott Ferenc halálából, amely egy csapásra Franciaország trónörökösnéjévé tette.

Amikor megpillantotta a feketébe öltözött I. Ferencet, aki aranygombokkal ékesített, gyönyörű bársonykabátot viselt, és sötétbarna szakálla zabolátlanul göndörödött, olyan mélyen hajolt meg előtte, hogy pár másodpercre elakadt a lélegzete.

– Ugyan, ugyan, ma fille, mik ezek a formalitások? – szólította meg a király szeretetteljesen. – Jöjjön inkább, és öleljen meg, tudom, mennyire szerette Ferencet – ezzel Katalin elébe lépett, és magához ölelte.

Katalin nem tudta visszafojtani a sírását, mert valóban így volt, rajongott Ferencért. Igaz ugyan, hogy Henrikhez ment nőül, ám férjéről túlságosan hamar kiderült az alkalmatlansága: félénk volt és búskomor, de legfőképp annak a szajhának a bábja, aki teljes mértékben dróton rángatta. Diane de Poitiers, Franciaország, sőt talán az egész világ legszebb asszonya, egyszerre volt Henrik úrnője és szeretője, és Katalin mély fájdalommal szembesült azzal, hogy milyen nehéz sors vár rá az udvarnál. Ez azonban nem tántorította el attól, hogy szeresse Henriket, aki jóképű volt, fiatal és erős. De Ferencet teljesen más fából faragták. Az elveihez hű, becsületes ember volt.

És mostantól nincs többé.

Őszinte könnyeket hullatott, amelyek a reménytelenségből fakadó szenvedésből születtek. Immár egyetlen szövetségeseként csak a király maradt.

– Felség, el sem tudja képzelni, Ferenc mennyire fog nekem hiányozni – mondta egyszerűen.

I. Ferenc felsóhajtott. Aztán igencsak zavartan kibontakozott az ölelésből, és mély fájdalommal tekintett Katalin szemébe, mert egy porcikája sem kívánta, hogy Montecuccoliról beszéljen vele. De nem vonhatta ki magát a kényszerű feladat alól.

Katalin megértette, hogy valami nincs rendjén, ezért minden habozás nélkül egyenesen a tárgyra tért.

– Valami aggasztja felséged, itt már nem csak a fia haláláról van szó. Látom a szemében, ezért kérem, mondja el, mi bántja, és én mindenre kellőképpen válaszolok.

I. Ferenc megrázta a fejét.

– Mennyire okos, édes kisleányom, kegyed előtt én már nyitott könyv vagyok. Valóban igaz, amit állít, és mindent el fogok mondani. De addig is legalább üljünk le – mondta, miközben rámutatott két, égszínkék bársonyhuzatú karosszékre, amelyeket a királyi címer, a francia aranyliliomok díszítettek.

Amint Katalin elhelyezkedett, a király belekezdett a mondanivalójába.

– Tudja, leányom, amikor néhány nappal ezelőtt tudomást szereztem az én imádott Ferencem haláláról, bizonyos híresztelések tőrdöfésként járták át a szívemet.

– Azokra a pletykákra gondol, miszerint meggyilkolták?

– Pontosan azokra, Katalin. A baj az, hogy egyáltalán nem pletykákról van szó. Engedje meg, hogy még világosabban fogalmazzak: a trónörökös orvosa, Monsieur Guillaume Maubert véleménye szerint látszólag természetes halállal állunk szemben, ami azonban egy jól megkomponált gyilkosság is lehet.

Ezt hallva Katalin a szája elé kapta a kezét. Szemei kikerekedtek. Kezdte megsejteni, mire akar kilyukadni ez a beszélgetés.

Elfogta a félelem.

A király engedékenyen bólintott, mintha csak olvasna a gondolataiban.

– Bizony – folytatta –, és nyugodtan elhiheti, hogy Guillaume Maubert nem olyan ember, aki felelőtlen kijelentéseket tesz. De ez még nem minden. Szerencsémre egyik kiváló katonám, a negyedik pikásszázad kapitánya, Raymond de Polignac már elkezdett vizsgálódni Ferenc halála ügyében, úgyhogy mikor Tournon-sur-Rhône-ba értem, hogy utoljára megölelhessem a fiamat, tájékoztatott a gyanújáról.

– És kire terelődött a gyanú? – kérdezte sürgetőn Katalin könnyes szemmel.

A király ismét felsóhajtott.

– Úgy tűnik, hogy egy bizonyos Sebastiano di Montecuccoli, Modena grófja túl sok hideg vizet adott Ferencnek inni egy furcsa, és nem kevésbé hirtelen jött labdajáték után. Már a gondolatára is alig bírom türtőztetni magam… A király hangja megremegett a rátörő érzelem és visszaemlékezés súlya alatt. – … Mindenesetre azt senki sem tudja, hogy Montecuccolinak épp kapóra jött-e a kínálkozó alkalom arra, hogy Ferenc poharába valamilyen mérget csepegtessen. Azt szeretném mondani, Katalin, hogy amikor Polignac kapitány rákérdezett Montecuccolinál, mégis milyen szerepet tölt be az udvarnál, a gróf minden habozás nélkül azt állította, hogy a kegyed kíséretével érkezett. Nyilvánvaló olasz származása hihetővé tette ezt a kijelentést.

Katalin a döbbenettől szóhoz sem jutott. Egy pillanatig fogalma sem volt, mit válaszoljon erre a teljesen valótlan állításra. Először minden vér kifutott az arcából, de hamar felülkerekedett benne a düh és a felháborodás.

– Ez az úr soha nem tartozott a kíséretemhez, és nem állt a szolgálatomban. Nem ismertem a nevét, és tudomásom sem volt a kilétéről egészen addig, amíg felséged meg nem nevezte. Nem tudom, kicsoda ez a Montecuccoli. Sőt számomra ő egyet jelent: azt az embert, aki elvette tőlem az én szeretett Ferencemet. Felséged jól tudja, mennyire ragaszkodtam hozzá, mennyire fontos volt a számomra, milyen jó barátom volt, sokkal inkább, mint a saját férjem, aki szinte az esküvőnk napjától kezdve ügyet sem vet rám. Nem is akarnék ebbe jobban belemenni.

I. Ferenc elgondolkodott a hallottakon, majd pusztán csak azért feszegette a témát, mert meg akart győződni arról, igaz-e, amit Katalin mondott.

– Biztos, hogy nem rejteget előttem semmit? Bocsásson meg, ha ismét rákérdezek, de meg kell tennem, ma fille.

– Felség, én csak egyet mondhatok: ha többé már nem bízik bennem, ha a gyanú árnyéka vetül rám, és ezért kételkedik hűségemben és őszinteségemben, akkor ne aggódjon, már most kiadhatja a parancsot a lefejezésemre.

Katalin állta a király tekintetét, és olyan meggyőződéssel nézett rá, ami minden bizonyítéknál jobban árulkodott az igazságról.

Az uralkodó megkönnyebbülten felsóhajtott. Katalin szeme villanásából egészen bizonyossá vált számára, hogy a fiatal lány, hacsak nem szerepet játszik, az igazat mondja. De nem hallgathatta el előle az aggályát, amely a lelke mélyén mardosta: túlságosan szerette őt, és tisztában volt vele, hogy azzal tudja a leginkább megerősíteni ennek az éles elméjű és bátor fiatal nőnek a helyzetét, ha szembesíti a hiányosságaival.

– Katalin, szavai gyógyírként hatnak rám. Tudom, hogy fiam, Henrik mennyire állhatatlan, de nyilván nem én fogok pálcát törni felette. Tisztában vagyok a gyengeségeimmel, és bevallom, én lennék a legkevésbé alkalmas ember arra, hogy figyelmeztessem a kötelezettségeire. Henrik ráadásul ki nem állhat engem…

– Ez nem igaz, felség.

– De bizony igaz, amióta túszként Madridban hagytam. Nem is hibáztathatom ezért. Most azonban az utódlás kérdése a lényeg. Nem szeretnék cinikusnak tűnni, Katalin, de már most tudom, ezentúl mit fognak pusmogni az udvarnál: azt, hogy elsőként Henrik és kegyed járt jól Ferenc tragikus halálával. Mostantól maguk ketten Franciaország trónörökösei. Nem akarom arról faggatni, hogy Henrik milyen gyakran látogatja a hitvesi ágyat, de a kegyed épsége és biztonsága érdekében azt tanácsolom, hogy mihamarabb szüljön neki gyermeket. Én mindig védelmezni fogom, mert látom, hogy intelligens és érzékeny, amiket leginkább csodálok egy nőben, de mostantól annyira közel vannak a trónhoz, hogy nem lehetnek utód nélkül…

– Felség… – próbált meg Katalin közbeszólni.

– Ne szakítson félbe, ma fille. Arról beszélek, hogy hozzon a világra egy gyermeket, méghozzá a lehető leghamarabb. Csak így fogja tudni megvédeni magát Diane de Poitiers fondorlataitól. Hallgasson rám figyelmesen, Katalin. VII. Kelemen immár két éve halott. Most pedig Ferenc, aki szerette kegyedet, távozott közülünk. Én maradtam az utolsó barátja, ezért engedje meg, és bizonyára egyet is ért velem, hogy a legnyíltabban szóljak kegyedhez. Ha így teszek, az pontosan azért van, mert nagyon szeretem, mert kegyedben leltem meg a leányomat, aki soha nem adatott meg nekem. A jártassága a filozófia és a csillagászat terén ugyanúgy lenyűgöz, mint a lovaglásban mutatott rátermettsége és bátorsága, még a vadászat során is, mintha csak a fiatal Artemisz lenne. Ugyanez a véleményem az ízléséről, és a kegyedre mindig is jellemző finom, mértéktartó eleganciájáról. Nos, kimondtam! De ha azt hiszi, hogy ez elég lesz a pozíciója megőrzéséhez, akkor nagyon naiv. Mivel pedig meggyőződésem, hogy kegyed nem naiv, találja meg a módját, hogy visszacsábítsa Henriket a hitvesi ágyba. Hozza a tudomására, hogy egy gyermek az ő trónörökösi pozícióját erősíti meg. Még pár évig szándékozom uralkodni, de felesleges rostával eltakarni a Napot. Megértett? Katalin bólintott. Sok mindent szeretett volna mondani, de tökéletesen belátta, hogy nem lett volna értelme válaszolni. Sőt ennek az egyenes, szókimondó beszédnek a látszólagosnál jóval többet köszönhetett, nem utolsósorban azt, hogy töviről hegyire megmutatta számára a követendő magatartást.

– Azt fogom tenni, amit mondott, felség… – válaszolta engedelmesen Katalin.

– Jól teszi, higgye el nekem. És vegye rá ugyanerre azt az alávaló fiamat is – tette hozzá minden kertelés nélkül –, mert örökösök hiányában nem lesznek hosszú életűek az udvarnál.

– Felség… és ami a másik ügyet illet?

– Montecuccolira céloz?

Katalin bólintott.

– Ma fille… komolyan azt gondolja, hogy ha nem adtam volna már hitelt a szavainak, ilyen nyíltan beszéltem volna kegyeddel? Mindenesetre ne aggódjon, el fogom mondani Polignacnak mindazt, amit kegyedről gondolok, nincs mitől tartania. Meg vagyok győződve arról, hogy hamarosan igazságot fogunk szolgáltatni. Most kérem, hagyjon magamra, hogy kiadhassam a parancsaimat az én jó kapitányomnak.

Anélkül, hogy egyebet mondott volna, a király felállt, és kezét Katalinnak nyújtotta.

– Mostantól kegyed Franciaország trónörökösének felesége, bár bevallom, jobban örültem volna, ha egészen más körülmények között válik azzá… Egy pillanatra elcsuklott a hangja. – Ígérje meg, hogy tetteivel méltó lesz erre a címre.

– Ígérem – felelte Katalin.

– Most menjen – zárta le a beszélgetést a király. – Fogytán az időnk.

4.
SOKATMONDÓ LEVELEK

Éjszakai küldetéséből visszaérve Raymond de Polignacot az íróasztalán nem is egy, hanem mindjárt két levél várta. A kapitány verítékben fürdött. Hosszú barna haját lófarokba kötötte, de aznap még éjjel is annyira fülledt meleg volt, hogy így is zavarta. Jobban tette volna, ha az egészet levágatja, de a divatosságán túl az évek múlásával a hosszú haj maradt egykori ragyogó megjelenésének egyetlen hírmondója, és nem szándékozott lemondani róla. Bouillon őrmester volt annyira lelkiismeretes, hogy ha mást nem is, de egy korsó friss vizet és némi gyümölcszselét odakészített neki.

Ingujjra vetkőzött, levette a zekéjét. Meglazította az inge nyakát abban a reményben, hogy legalább némi levegőhöz jut. Kitöltött egy kis vizet egy pohárba és felhajtotta, az ajkát a kézfejével törölte meg. Elvett egy ezüstkanálkát a tálcáról, amelyen talpas pohárban felszolgálták a zselét, és belekóstolt. Friss volt és ízletes, kitűnő málnából. Ivott még egy kis vizet.

Majd fogta a parancsot tartalmazó, királyi pecséttel lezárt borítékot, és sietősen feltörte.

Gyorsan elolvasta.

„Monsieur Raymond de Polignac, Franciaország királya negyedik pikásszázada kapitányának”, szólt a címzés.

Kedves Polignacom,

Követtem a javaslatát: a napokban beszéltem Medici Katalinnal, Urbino hercegnőjével, fiam, II. Henrik, Orléans hercege és Franciaország új trónörökösének feleségével. Beszámoltam neki arról, mit mondott Sebastiano di Montecuccoli, Modena grófja. Az úrnő a legőszintébben és leghatározottabban azt válaszolta, hogy még csak soha nem is ismert ilyen urat, még kevésbé alkalmazta a szolgálatában.

Biztosíthatom afelől, hogy a hercegnő válasza erre a feltevésre, ahogy a szavaiból áradó döbbenet is, egy ártatlan hölgy reakciói voltak. Nem hiszem, hogy Katalin bármilyen formában érintett lenne egy ellenem vagy Franciaország ellen irányuló lehetséges összeesküvésben. Legyen ez magának elég. Folytassa a rab kihallgatását, aki, feltételezem, a parancsomnak megfelelően rács mögé került, és kérem, ne fukarkodjon a korbácsütésekkel sem.

Híreit várva,

őfelsége, Franciaország királya,

I. Ferenc, ex-Orléans-i Ferenc

Polignac várakozás nélkül azonnal feltörte a második levél pecsétjét is, amelyen a királyi hadsereg szimbóluma díszelgett.

„Monsieur Raymond de Polignac, Franciaország királya negyedik pikásszázada kapitányának”: a címzés ugyanaz volt, mint az előző levélen.

Kedves Kapitányom,

A nevem Bernard Sorel, őfelsége, a király második pikásszázadának hadnagya vagyok.

Szükségét éreztem írni kegyelmednek, hogy tájékoztassam a ma reggel velem történtekről, mert úgy vélem, közelebb vihet az elmúlt napok drámai eseményeinek megértéséhez. Arra a híresztelésre gondolok, amelyet a trónörökös meggyilkolásának gyanújával kapcsolatban hallottam, miszerint egy ismeretlen férfi, bizonyos Sebastiano di Montecuccoli követhette el a merényletet.

Rögtön a tárgyra térek, és elmesélem, mi is történt. Nemrég egy puskagolyó megsebezte a lábamat. Miután megműtöttek, az orvosok pihenést írtak elő, úgyhogy Lyonban szálltam meg, a Solymászhoz címzett fogadóban. A fogadósné, Madame de Lille kedélyes és élettel teli asszonyság, aki úgy elkényezteti a vendégeit, hogy annál jobban már nem is lehetne. Amint azt bizonyára sejti, ezekben a napokban mindenki Franciaország koronahercege meggyilkolásának drámai eseményeiről és a bűntény feltételezett elkövetőjéről, Sebastiano di Montecuccoliról beszél.

El sem tudja képzelni a megdöbbenésemet, amikor a minap odajött hozzám Madame de Lille, és elárulta, hogy nemrég megszállt nála egy ilyen nevű férfi, aki azután továbbment a tournon-sur-rhône-i táborba. Mikor távozott, a fogadósnénál hagyott egy bőröndöt, mondván, hogy pár napon belül érte küld egy szolgát.

Én is éppen lent voltam, amikor ez a szolga megállt a fogadó ajtajában, és kérte a bőröndöt, de mielőtt Madame de Lille kiadta volna neki, szívességért fordult hozzám.

Mivel nem akarta, hogy a későbbiekben kétségbe vonják a becsületességét, két tanú jelenlétében ki akarta nyitni a bőröndöt, hogy bebizonyítsa, semmi nem tűnt el belőle Montecuccoli úr távollétében.

Tudtam, mit pusmognak mindenfelé erről az emberről, és a gondos bánásmódot szerettem volna Madame de Lille-nek viszonozni. Úgy döntöttem, megteszem neki ezt a kis szívességet. Egy másik úriember, Monsieur Henry de Rocheforte jelenlétében kinyitottuk a bőröndöt.

A szolga megerősítette, hogy semmi nem hiányzik belőle, de mialatt a madame átnézte a bőrönd tartalmát, Monsieur de Rocheforte, aki szakmáját tekintve patikárius, észrevett benne két érdekes, átlátszó üvegcsét, amelyekben igencsak gyanús por volt.

Ahogy tüzetesebben megvizsgálta, Monsieur de Rocheforte arra a következtetésre jutott, hogy méregről van szó. Megkérte a szolgát, hogy nyissa ki a két üvegcse közül az elsőt, megszagolgatta, és kijelentette, hogy valószínűleg arzént tartalmaz.

Ekkor a helyzet kínossá vált, olyannyira, hogy szükségesnek tartotta jelezni, hogy nekem mint őfelsége, Franciaország királya második pikásszázada tisztjének kötelességem lefoglalni és eljuttatni ezt a bőröndöt egy felettesemhez. Mivel a saját századom éppen Provence-ban állomásozik, biztonságosabbnak és gyorsabbnak tűnt, hogy kegyelmedhez küldjem a bőröndöt, aki jóval közelebb van a jelenlegi szállásomhoz, mint François de Chatillon ezredes. Így hát intézkedtem a bőrönd elszállításáról. Annál is inkább, mivel maga Sebastiano di Montecuccoli is Tournon-sur-Rhône-ban tartózkodik.

Remélem, helyesen és hasznosan cselekedtem.

Kérem, fogadja tiszteletteljes üdvözletemet, és gyors győzelmet kívánok V. Károly császári kutyafajzatai felett.

Őszinte nagyrabecsüléssel

Bernard Sorel

őfelsége, I. Ferenc, Franciaország királya

második pikásszázadának hadnagya

Micsoda szerencsés fordulat, gondolta Raymond de Polignac. Sorel hadnagy levele alatt ott volt a bőrből készült bőrönd, Sebastiano di Montecuccoli tulajdona.

Rögvest kinyitotta, hogy megvizsgálja a tartalmát. A néhány személyes holmi, két pár kesztyű, három batiszting és élénkpiros bársonynadrágok mellett rögtön figyelmes lett a két üvegcsére, amelyekről a hadnagy részletes levelében említést tett.

Megszemlélte a tartalmukat. Teljesen színtelen, kristályos port látott bennük. Odahívott egy katonát, és arra kérte, szóljon Monsieur Guillaume Maubert-nek, hogy jöjjön be hozzá, amilyen hamar csak tud. A kérdés, amelyet az orvosnak fel akart tenni, nem tűrt halasztást.

5.
AZ EZÜSTCSENGŐ

A királynak igaza volt. Katalin pedig dőre, hogy eddig nem gondolt erre. Ehelyett inkább az a szajha Diane de Poitiers aggasztotta, és az, ahogy Henriket a markában tartotta, miközben a probléma sokkal egyszerűbb és kézzelfoghatóbb volt.

Ha a férje továbbra is Katalin riválisának szerelmi nyoszolyáját látogatja inkább, akkor bajosan fog tudni neki gyereket szülni.

Leszámítva az uralkodó jóindulatát, aki újfent bizonyítékát adta iránta érzett megbecsülésének és szeretetének, hamarosan már a testi épségéért, mintsem a becsületéért kell majd aggódnia. Ha gyerekei születnének, velük megszilárdíthatná az olasz származása miatt eleve bizonytalan helyzetét, amely most még nehezebbé vált a gyanú kétszeresen is rávetült árnyéka miatt: egyrészt Sebastiano di Montecuccoli légből kapott kijelentései, másrészt a trónra kerülés lehetősége kapcsán. Az igazat megvallva ez utóbbi Katalint eléggé hidegen hagyta, de az udvaroncok, a nemesek és az aktatologatók erről másként vélekedtek. Hiszen annyira magától értetődő volt! Ki más, ha nem ő és Henrik húzták a legnagyobb hasznot Ferenc halálából? Kit illetett meg vér szerint a tragédiát követően Franciaország trónörökösi és egy napon királyi címe?

Ilyen gondolatok gyötörték Katalint, ezekre a kérdésekre kellett megoldást találnia. Annyi bizonyos, hogy a férje megfélemlítése révén nem eshet teherbe.

Nem! Létezett egy sokkal agyafúrtabb és ügyesebb módja annak, hogy elérje a célját, és megőrizhesse pozícióját ebben az irigységtől és korrupciótól mélyen átitatott udvarban.

Ahogy elégedetten nézegette magát a tükörben, telt ajkait és szép, világos gesztenyebarna haját, megbékélve kissé fakó színű szemével és a természet adta, messze nem tökéletes orrával, Katalin kieszelte a tervét. Igazság szerint egyszerű terv volt, de ahhoz, hogy sikerre vigye, be kellett vonnia legbizalmasabb és legéleseszűbb udvarhölgyét, Madame Antinorit.

A szép kis tölgyfa asztalról felemelt és megrázott egy ezüstcsengettyűt. Nem sokra rá megjelent Madame Gondi.

– Madame Antinorival szeretnék beszélni – rendelkezett Katalin. – Mondja meg neki, hogy jöjjön azonnal a lakosztályomba.

Raymond de Polignac Sebastiano di Montecuccolival szemben állt.

A börtöncella, ahová a grófot zárták, izzadságtól és vizelettől bűzlött. Néhány nap elég volt ahhoz, hogy az ápolt, jóképű, úgynevezett úriemberből emberi roncs váljék.

A haja piszkosan lógott, a szeme körül fekete karikák sötétlettek, korábban ragyogóan fehér batisztinge most több helyen pecsétes volt. Bilincsbe volt verve, és csuklója kivörösödött, ahol a vas kidörzsölte.

Ám az állítólagos gróf alattomos viselkedése és gunyoros tekintete még így is megmaradt.

Raymond de Polignac arra gondolt, hogy megtöri a magabiztosságát.

– Monsieur Montecuccoli – szólította meg –, nem tudom, tisztában van-e azzal, hogy egyre nagyobb bajban van.

Modena grófja felvonta a szemöldökét.

– És ugyan miért, Polignac kapitány? Tán csak nem történt előrelépés ebben az ellenem zajló személyes hadjáratában? A helyzet az, hogy a mai napig teljesen önkényesen tartanak fogva ebben a cellában, anélkül hogy… A torkán akadt a szó.

– Felismeri? – szegezte neki a kérdést Polignac, ahogy felmutatta a magával hozott bőröndöt. – Emlékszik, hol hagyta? Monsieur, magának fogalma sincs, hogy mi történt, de biztosíthatom arról, hogy addig nem nyugszom, amíg nem járok ennek a történetnek a végére. Feleljen a kérdésemre: felismeri ezt a bőröndöt?

Montecuccoli meglepetten nézte. Nem számított rá, hogy Polignac ezzel a tárggyal fog előállni. Hogy az ördögbe jutott hozzá?

– Nem értem – mindössze ennyit tudott mondani. A tekintetéből most kevésbé sugárzott az arrogancia.

– Hát persze – felelte lakonikusan Polignac. Majd folytatta. – Feleljen a kérdésemre.

– Raj-rajta vannak a nevem kezdőbetűi. – Nincs értelme tagadni, gondolta az olasz.

– Ezekre céloz? – és a kapitány a bőrönd belsejére mutatott: az egyik zseben a díszes hímzés közepébe aranyszállal varrták bele az S és M betűket.

Montecuccoli bólintott. Mi mást tehetett volna?

– Mi van magával? – sürgette Polignac. – Egyszer csak kifogyott a szóból?

– Szó sincs róla – tört ki Modena grófjából, a fogait csikorgatva. – Az enyém, igen, az enyém! Ráismerek – kiáltotta bosszúsan.

Polignac színpadiasan széttárta a karját.

– Na, végre! Ilyen nehéz volt beismernie? Nos – folytatta –, tudja, mit tartalmazott ez a bőrönd? Vagy talán frissítsem fel az emlékezetét? – És a pikáskapitány minden teketória nélkül ráparancsolt Montecuccolira. – Rajta, fogja meg az egyik fiolát, amely ott lapul a bőröndjében.

Modena grófja szinte gépiesen teljesítette az utasítást.

– Nagyszerű, monsieur, és most árulja el nekem: milyen por van ebben az üvegcsében, amit a kezében tart? Hajlandó megmondani, vagy sem?

6.
NOSTRADAMUS

Katalin szünet nélkül beszélt.

Madame Antinori növekvő aggodalommal figyelte.

– Nézze, Francesca, azért hívattam, mert ismerem az egyik szenvedélyét, amely, a szerencsés véletlen folytán, megegyezik az enyémmel…

Madame Antinori nyelt egyet, miközben a torkát mindinkább vasmarokként szorította össze az egyre nagyobb nyugtalanság.

– Természetesen az asztrológiáról és az okkultizmus művészetéről beszélek.

Udvarhölgye tagadó mozdulatot készült tenni, ám Katalin megelőzte.

– Nem érdemes ellentmondania, először is azért, mert cáfolhatatlan bizonyítékaim vannak a jártasságára ezen a területen, másodszor pedig azért, mert nincs mitől tartania. Épp ellenkezőleg! Az ismeretei révén kegyed a legalkalmasabb arra, hogy végrehajtsa azt a rendkívül fontos feladatot, amelyet magára akarok bízni. Bizonyára ismeri Montpellier városát, ugye?

– Igen, madame.

Katalin bólintott.

– Nagyszerű – mondta –, ez nagyban megkönnyíti a dolgot. Ezután odalépett a könyvszekrényéhez, és kihúzott egy gyönyörű bőrkötéses, terjedelmes kötetet, a borítóján aranybetűkkel. – Jöjjön közelebb – szólt Madame Antinorinak, ahogy a könyvet az íróasztalra helyezte. – Felismeri? – kérdezte tőle.

– A Tetrabüblosz! – kiáltott fel némi meglepetéssel a hangjában Madame Antinori.

– Bizony, a ptolemaioszi Quadripartitum. Módjában állt valaha is belelapozni? Ez a könyv fekteti le, talán elsőként, az asztrológia tudományos alapjait, szabja meg annak sarkalatos pontjait és alapelveit. Ennek köszönhetően a mágikus és természetfeletti szempontok átadják helyüket annak az alaposságnak és tudományosságnak, amelyek nekünk, a téma szerelmeseinek, hogy úgy mondjam, sorsdöntőek. Nos – folytatta Katalin –, él itt Franciaországban egy ember, aki, akár hiszi, akár nem, magáévá tette ezeket a tanokat, és kidolgozta saját elképzelését a világegyetemről, valamint arról, hogy a természet a saját törvényein keresztül miként befolyásolhatja döntő módon az emberi életet.

– Nem valószínű, hogy ismerem a nevét – mormolta Madame Antinori.

– Nem is ismerheti, már csak azért sem, mert ez az ember a zsenialitása ellenére mindent elkövet annak érdekében, hogy elbújjon a világ szeme elől. A téma iránti érdeklődésem miatt azonban nagyra becsülöm a képességeit. Ezért arra kérem, madame, hogy kutassa fel és hozza el őt hozzám. Nem számít, mennyi időbe telik, az sem érdekel, ha elszökik kegyed elől és a világ végén rejtőzik el. Adja át neki a levelemet, amelyben az udvarba rendelem, és védelmet biztosítok a számára azzal a feltétellel, hogy tudásával és tanácsaival a segítségemre lesz. Világos?

Madame Antinori bólintott.

– Nagyszerű.

– Hogy hívják az illetőt? – kérdezte Francesca most már magabiztosabb hangon, miután világossá vált számára, hogy nincs félnivalója.

– Máris megmondom a nevét: Michel de Nostredame. Valójában szerintem az apja választotta ezt a nevet zsidó származásának eltitkolására. De ez különösképpen nem érdekel, sőt őszintén szólva, egyáltalán nem. Az számít, amit hallottam róla, miszerint képes megformálni és létrehozni az élet csodáját. Ezért kérem, Madame Antinori, hogy kövesse az utasításaimat, és kutassa fel ezt a különleges, bizonyos szempontból egyedülálló embert. Addig ne térjen vissza, amíg meg nem találta. Ha valóban jól ismerem kegyedet, tudom, hogy képes meggyőzni egy férfit, hogy kövesse magát, arról már nem is beszélve, hogy nem akárki hívatja.