A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Stars of Fortune

The Berkley Publishing Group, Published by the Penguin Random

House LLC, New York, 2015

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Dobos Lídia

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2015 by Nora Roberts

Hungarian translation © Dobos Lídia, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-512-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Fogadott lányomnak, Sarah-nak

Amik a legyek a pajkos gyermekeknek, az vagyunk
Az isteneknek mink: mulatkozásból
Ölnek bennünket.

WILLIAM SHAKESPEARE{1}

Mi volt ez? – éji ábránd? képzelet?
Oh, tűnt zene, zengtél? vagy álmodom?

JOHN KEATS{2}

A SZERENCSE
CSILLAGAI

PROLÓGUS

EGYSZER RÉGES-RÉGEN, a mi világunkon túl, három istennő találkozott, hogy megünnepeljék az új királynőt, akinek sokan jöttek köszöntésére átszelve eget és földet, időn és téren át, hogy elhozzák ajándékaikat, aranyat, ékszert, gazdagon szőtt selymet, drágaköveket.

Ám a három istennő valami egészen különleges ajándékot kívánt neki adni.

Először szárnyas lovon gondolkodtak, de megtudták, hogy az egyik utazó azzal érkezett, és odaadta a királynőnek.

Szóba került a szemkápráztató szépség, a bölcsesség és a rendkívüli báj is.

Halhatatlanná nem tehették, ráadásul tudták, hogy az áldás és átok is egyben, ám az ajándék, amit adnak, lehet halhatatlan.

– Olyan, ami örökkön-örökké ragyog majd neki – szólt Celene, ahogy ott állt a nővéreivel a gyémántfehérségű homokban, a tintakék tenger partján, és felemelte arcát az éji égen úszó Holdra.

– A Hold a miénk – emlékeztette Luna. – Nem adhatjuk oda azt, aminek tiszteletére esküt tettünk.

– Csillagokat – mondta Arianrhod, és magasba tartotta a két tenyerét. Szemét lehunyta, öklét összezárta. És amikor ismét kinyitotta, egy jégkristály csillogott benne. – Csillagokat Aeglének, a sugárzónak.

– Csillagokat – szólt Celene is, és felmutatta tenyerében a tűzkristályt. – Csillagokat Aeglének, aki úgy ragyog majd, minként a neve.

Luna tenyerén egy vízcsepp csillogott.

– Csillagokat Aeglének, a fényességesnek.

– Kéne még valami – mondta Celene az izzó csillagot forgatva a kezében.

– Egy-egy kívánság. – Luna tett egy lépést a tenger felé, hadd illesse hűvös csókjaival lábát a víz. – Mindhárman kívánjunk valamit a királynőnek, és küldjük fel a csillagokkal. Én erős, reményteli szívet kívánok neki.

– Én állhatatos és érdeklődő elmét – emelte magasba Celene a tüzes csillagot.

– Én meg erős és kalandvágyó szellemet – szólt Arianrhod, egyik kezében a csillagot tartotta, a másikat kinyújtotta a Hold felé. – Ezek a csillagok itt fognak ragyogni, míg forog a világ.

– Beragyognak mindent a királynő nevében, hogy lássa mindenki. – A Tűzcsillag emelkedni kezdett az ég felé, nyomában a Jégcsillag és a Vízcsillag.

A Hold hűvös, fehér vonzereje által mind magasabbra szálltak, pörögve és fénnyel árasztva el földet és vizet.

Ekkor egy árny kúszott tova hangtalanul a lábuknál, egy kígyó.

Nerezza volt az, a víz felé osont, árnyékot vetve a fényre.

– Nélkülem találkoztok, nővéreim?

– Te nem vagy közülünk való – fordult oda hozzá Arianrhod, két oldalán Lunával és Celene-nel. – Mi vagyunk a fény, te meg a sötétség.

– Nincsen fény sötétség nélkül – szólt Nerezza, ajka mosolyra húzódott, ám szemében düh csillogott, a bimbózó őrület dühe. – Amikor a Hold fogy, apránként zabálja fel a sötétség.

– A fény győzedelmeskedik – intett Luna a szálló csillagok felé, színes csóva a nyomukban. – Immár még több a fény az égen.

– Ti megalázkodtok, ajándékkal kedveskedtek a királynőnek, pedig nem több ő, mint egy gyenge, ostoba lányka. Mi bezzeg tudnánk uralkodni! Nekünk kéne uralkodnunk.

– Mi az őrzők vagyunk – emlékeztette Celene. – Mi oltalmazunk, nem uralkodunk.

– De mi istenek vagyunk! Miénk ez a világ és a többi világok is. Gondold csak el, mi mindent tehetnénk, ha egyesítenénk erőinket. Mindenki meghajolna előttünk, mienk volna az örök ifjúság és az örök szépség.

– Mi nem akarunk hatalmat sem a halandók, sem a halhatatlanok, sem a félistenek felett. Az ilyesmi vérrel, háborúval, halállal jár – legyintett Arianrhod, elhessegetve magától a gondolatot. – Örökké csak vágyakozni egyet jelent azzal, hogy elmulasztod a körforgás szépségét, csodáját. – Felemelte arcát az általuk felbocsátott fénylő csillagok felé.

– Eljön a halál, és mi látni fogjuk, hogy ez az új királynő is ugyanúgy él és meghal, mint az előző.

– Százszor hét évig fog élni, erről gondoskodtam – mondta Celene –, és amíg él, béke lesz.

– Béke – sziszegte Nerezza –, a béke nem egyéb, mint andalító unalom a sötétség világában.

– Térj vissza az árnyaidhoz, Nerezza – intette le Luna. – Ez az éj az örömé, a fényé, az ünneplésé, nem a te aljas vágyaidé.

– Az éjszaka az enyém – szólt Nerezza, és kinyújtotta kezét, mire egy fekete villám hasította ketté a fehér homokot, a sötét tengert, majd felfelé cikázott a repülő csillagok felé. Csak röviddel azelőtt szelte át a fénycsóvát, mielőtt a három csillag megtalálta a helyét a Hold íve alatt.

Egy pillanatra megremegtek a csillagok, és remegtek alattuk a világok is.

– Mit csináltál? – fordult hozzá Celene.

– Csak hozzátettem a ti ajándékaitokhoz, nővéreim. Egy nap majd lehullnak mindhárman, a Tűz, a Jég és a Víz csillagai, és velük együtt hull alá az erejük, a vágyaik, az egyesült fény és a sötétség is.

Nerezza kacagva felnyúlt, mintha le akarná szedni a csillagokat az égről.

– És ha majd megkaparintom őket, a Hold mindörökre kialszik, győz a sötétség.

– Nem kaphatod meg őket – lépett elő Arianrhod, de Nerezza fekete villámmal szántotta végig a homokot, elválasztva őket egymástól, kénköves nyomában füst gomolygott.

– Ha a csillagok az enyémek lesznek, ez a világ elpusztul a Holddal együtt, és meghaltok ti is. És miközben elemésztem a ti hatalmatokat, más, rég elfojtott erőket szabadítok majd fel. A sápatag béke helyébe, amit annyira imádtok, őrült kín, rettegés, halál lép majd.

Felemelte kezét a füstön át, szinte izzott a vágytól.

– A ti csillagaitok pecsételték meg a sorsotokat, és tőlük kaptam én is az enyémet.

– Légy száműzve – szólt Arianrhod, és egy forró, kékesen izzó villám Nerezza bokájára tekeredett.

A bestia velőtrázón felvisított, majd a földre rogyott. Arianrhodnak már majdnem sikerült betaszítania a sötétséget a saját maga teremtette árokba, ám ekkor Nerezza kiterjesztette vékony, fekete szárnyait, meglegyintve vele a fény ostorát. Felrepült, a bokájából kicsorgó vér füstölögve égett a fehér homokban.

– Az én sorsomat én írom – üvöltötte. – Visszajövök, elveszem a csillagokat, és amelyik világot csak akarom. Akkor majd megismeritek a halált, a szenvedést és szeretteitek pusztulását – szólt, és szárnyaiba burkolózva elszállt.

– Nem tehet semmit ellenünk és a mieink ellen – mondta Luna.

– Ne kételkedj bosszúszomja erejében – szólt Celene, és bánatosan nézte az öböl sötét vizét. – Mostantól eljön ide a halál, a vér, a fájdalom és a bánat. Beszennyezte ezt a helyet.

– Soha nem kaparinthatja meg a csillagokat. Hozzuk őket most vissza – szólt Arianrhod. – Semmisítsük meg őket.

– Túl nagy a kockázat, Nerezza hatalma még itt terjeng a levegőben – mondta Celene.

– Akkor tehát csak várunk, őrzünk, és mindent kockára teszünk? – kérdezte Arianrhod. – Hagyjuk, hogy a szép, fényes ajándékot sötétséggé és halállá változtassa?

– Nem hagyhatjuk. Lehullanak vajon a csillagok? – fordult Luna Celene-hez.

– Annyit látok, hogy igen, lehullanak egy fénycsóva kíséretében, de hogy mikor, nem tudom.

– Akkor arról majd teszünk, hogy mikor és hol. Ennyit megtehetünk – szólt Luna, és megfogta a nővérei kezét.

– Más helyen, más időben, és nem együtt. – Arianrhod bólintott, majd felnézett a csillagokra, gyönyörű fénnyel ragyogták be a tájat, amelyet ő az idők kezdete óta szeretve őrzött.

– Ha csak egy is az ő kezére kerül vagy a hozzá hasonlók kezére… – szólt Celene lehunyt szemmel. – Sokan keresik majd a csillagokat, a hatalmat, a szerencsét és a végzetet, ami mind ugyanaz. Nekünk pedig, mint visszavert fénynek, szintén a keresésére kell küldenünk közülünk valakit.

– Közülünk? – kérdezte Luna. – Hát nem hozzuk vissza a csillagokat?

– Nem, az nem a mi dolgunk. Nekünk itt kell maradnunk, és úgy lesz, ahogy lennie kell.

– Megválasztjuk az időt és a helyet. Hangtalanul – tette hozzá Arianrhod. – Még gondolatban sem mondjuk ki. Nerezzának nem szabad tudnia, mikor és hol hullanak majd le.

Megfogták egymás kezét, gondolatban is összekapcsolódtak, majd mindnyájan elindultak a saját csillaguk után. Elrejtették benne az ajándékukat, és a védelmük alá vonták őket.

Közös szándékkal, egyetlen szó nélkül valamennyien értették azt, aminek mostantól mások kezében és szívében kell rejtőznie.

– Most hinnünk kell – szólt Luna, és megszorította a szótlan Arianrhod kezét. – Ha nem hiszünk, hogyan higgyenek azok, akik utánunk jönnek?

– Hiszem, hogy azt tettük, amit tennünk kellett. Ennyi elég.

Celene felsóhajtott.

– Még az isteneknek is meg kell hajolniuk a végzet előtt.

– Vagy harcolniuk az ellen, ami megpróbálja elpusztítani őket.

– Te majd harcolsz – mondta Celene immár mosolyogva. – Luna bízni fog. Én meg mindent megteszek, hogy lássak. Most várunk.

Együtt néztek fel az égboltra, a lelkükben lakozó Holdra meg a körülötte fénylő három csillagra.

ELSŐ FEJEZET

A LÁNYT RÉMÁLMOK GYÖTÖRTÉK, akár aludt, akár ébren volt. Értette az álmokat, a látomásokat, övé volt a dolgok tudása. Egész életét végigkísérték, és megtanulta őket hárítani.

Ám ezeket most nem sikerült, bármennyire akarta is. Véres csatákkal, különös, holdfényes tájakkal álmodott. Ismeretlen, mégis, valahogyan nagyon ismerős emberi arcok és hangok kísértették. Egy nő, szeme vad és fürkésző, akár a farkasé, egy férfi ezüstkarddal. Meg egy másik nő, aki kacagva kelt ki a tengerből, egy másik férfi arany iránytűvel a tenyerén.

Ám a legerősebben egy sötét hajú férfi volt jelen, kezében villámokkal.

Kik lehetnek ezek? Honnan ismerheti őket? Miért érzi oly erősen, hogy szüksége van rájuk, valamennyiükre?

Tudta, hogy velük együtt jár a halál és a fájdalom, de azt is, hogy velük jár az esély az igazi boldogságra, a valódi önmaga megtalálására. És az igaz szerelemére is.

A lány hitt az igaz szerelemben – a másokéban. Ő maga sosem kereste, mivel a szerelem oly sokat követel, annyi káoszt visz az ember életébe. Annyi érzést.

Ő mindig is a megállapodott nyugalmat akarta, és hitte, megtalálta az észak-karolinai hegyekben álló kis házában.

Ott meglelte a vágyott magányt. Ott egész nap festhetett, vagy ülhetett a kertben, ahol semmi nem zavarta. Nem voltak nagy igényei, a munkája után kapott pénzből futotta minden szükségletére.

Álmaiban öt ember kísértette, akik a nevén szólították. Ő miért nem tudja a többiekét?

Lerajzolta az álmait, az arcokat, a tengereket, a dombokat és a romokat. Barlangokat, kerteket, viharokat, naplementét. A hosszú tél alatt tele lett a munkaasztal vázlatokkal, kitűzögette őket sorban a falra.

Megfestette a kezében villámokat hordó férfit, napokon át tökéletesítve minden apró részletet: szemének árnyalatát és alakját – mély volt, sötét, nehéz pillantású –, a keskeny fehér sebhelyet, amely akár a villám futott át bal szemöldökén.

A férfi a háborgó tenger fölött, egy sziklán állt, sötét haját fújta a szél. A lány érezte a forró leheletét. A férfi rendületlenül állta a vihart, ahogy a halál közeledett felé.

És valahogy ő is ott állt mellette, éppoly bátran, éppoly rendíthetetlenül.

Aludni sem tudott addig, míg be nem fejezte a képet, és amikor készen lett, elsírta magát. Attól félt, hogy elveszítette az eszét, és már csak a látomásai maradtak. Napokig ott hagyta a képet a festőállványon, és a képen az a férfi őt nézte, ahogy dolgozik, takarít, alszik.

Vagy álmodik.

Azt mondta magának, összecsomagolja, és elküldi az ügynökének, adja el. Bemártotta az ecsetet és végre szignálta a képet.

Ott állt a neve – Sasha Riggs – a viharos tenger szélén.

De a lány nem csomagolta be a képet. Helyette másokat készített össze, a hosszú tél munkájának gyümölcsét, készen a szállításra.

Kimerült, a műteremmé átalakított padlásszobában összegömbölyödött a kanapén, és hagyta, hogy a hatalmukba kerítsék az álmok.

Tombolt a vihar, süvített a szél, felkorbácsolta a tengert, az égből, mint lángoló nyílvesszők cikáztak a villámok. Az eső, akár valami sűrű függöny verte a sziklát a tenger felől.

A férfi azonban csak állt ott, nézte, és a kezét nyújtotta a lánynak.

– Rád várok.

– Nem értem, semmit sem értek.

– Hogyne értenéd, jobban, mint bárki más. – Amikor a férfi megcsókolta a kezét, a lány érezte, egész testét elönti a szerelem. – Te elrejtőzöl saját magad elől, Sasha.

– Én csak békét akarok. Nyugalmat. Nem kellenek a viharok és a csatározások. Nem akarlak téged sem.

– Hazudsz – szólt a férfi mosolyogva, és újra ajkához emelte a lány kezét. – Tudod, hogy hazudsz nekem és magadnak is. Meddig utasítod még el, hogy úgy élj, ahogy élned adatott? Hogy szeress, amire születtél?

A férfi két kezébe fogta a lány arcát, alattuk megremegett a föld.

– Félek.

– Nézz szembe vele.

– Nem akarom megismerni.

– Láss. Nem kezdhetjük el nélküled. És amíg nem kezdtük el, befejezni sem tudjuk. Keress meg, Sasha. Gyere, találj meg.

Odahúzta magához, és ahogy ajkuk összeforrt, vad dühvel tört ki a vihar.

Ám a lány ezúttal viszonozta a csókot.

Fáradtan ébredt, befogta a szemét.

– Találjam meg – motyogta. – De hol? Ha akarnám, sem tudom, merre induljak. – Ahogy ujjaival az ajkát megtapintotta, meg mert volna esküdni, hogy még mindig érezte rajta a másikét. – Elég. Elég most.

Sietve felkelt, leszedegette a vázlatokat a falról és az állványról, hagyta, hogy leessenek a földre. Majd kidobom őket, elégetem, gondolta. Kifelé velük a házból, kifelé a fejemből is!

Elmegyek innen, elutazom valahova, bárhová. Évek óta nem voltam sehol. Valami meleg vidékre, mondta magának, miközben szinte eszelősen szaggatta le a falról az álmait. Talán egy tengerpartra.

Látta, ahogy emelkedik és süllyed a mellkasa, látta, ahogy remegnek az ujjai. Közel állt a síráshoz, leült a földre a vázlatok közé. Sovány volt, belefogyott az álmaiba, hosszú szőke haját felkötötte a szokásos kócos lófarokba. Tiszta, égkék szemére árnyak borultak.

Lenézett a kezére. Tudta, tehetség lakozik ott, és ezért az adottságáért mindig is hálás volt, az is lesz. A többi adottságát azonban már korántsem viselte ilyen hálatelt szívvel.

Álmában a férfi megkérte őt, hogy lásson, ő pedig szinte egész életében mindent megtett, hogy elveszítse a látás születésekor kapott adottságát.

Igen, hogy elrejtőzzék saját maga elől, épp, ahogy a férfi mondta.

Ha kinyílna, ha elfogadná, az fájdalommal, bánattal járna. És annak a tudásával, hogy mi lehetne.

Sasha lehunyta a szemét.

Majd kitakarít, gondolta, hogy időt nyerjen. Felszedegeti a vázlatokat, és elrakja őket. Nem, persze hogy nem égeti el. Ezt csak a félelem mondatta vele.

Elrakja őket szépen, és elutazik. Egy-két hétre távol az otthonától, akkor majd gondolkodik és dönt.

Négykézláb szedte össze a vázlatokat, és közben már rendezgette is őket. A vad tekintetű nő, a férfi a karddal, az álmaiban megjelent emberekről készült rajzai.

Tengeri és szárazföldi tájak, egy ragyogó palota a dombon, kövekből kirakott kör.

Az álombeli férfiról készült tucatnyi kép közül az egyiket a kupac tetejére tette, és egy másikért nyúlt.

És akkor rájött.

A sarló alakú szigetet különféle nézőpontokból lerajzolta már, ám ezen látszottak a magas sziklák is, a hullámzó, fával sűrűn benőtt dombok. Ott lebegett a tengerben, fürdött a napfényben. Az előtérben épületek formálódnak várossá, a távolban végtelen táj, felfelé törő hegycsúcsokkal.

Ahogy tanulmányozta, a ceruzavázlat megtelt színnel, életre kelt. Rengeteg zöld, ezer árnyalatban a szürkéstől a smaragdig. És sok-sok kék, mély és gazdag színek, tarajos hullámok. Halászcsónakokat is látott, meg a szikláról a tengerbe ugálró alakokat.

És látta azt a kiálló szirtet is, ahol ketten álltak a férfival, amikor lecsapott rájuk a vihar.

– Rendben, akkor megyek. – Vajon most megadom magam, gondolta, vagy éppen hogy elvállalom a sorsomat? Majd ha ott leszek, meglátom.

Ez az utazás vagy véget vet az álmainak, vagy életre kelnek, éppen úgy, mint a kezében az a vázlat.

Odalépett a kis íróasztalához, kinyitotta a laptopját. És lefoglalt egy repülőjegyet Korfura.

Az, hogy csak két napot adott magának csomagolásra, az apróságok elintézésére meg a ház lezárására, azt jelentette, hogy már nem változtathatott a tervén. A gépen aludt, hálás volt az álomtalan alvásért, de még így is összefolyt előtte a taxiút a reptérről az óváros melletti hotelig. Szédült, zsongott a feje, amikor bejelentkezett, megpróbált mosolyogni, illedelmesen beszélgetni a portán meg a vidám, mosolyogós szemű és akcentussal beszélő londinerfiúval, miközben mentek fel a pici liftben a szobájába.

Nem mondta meg, hogy egy bizonyos emeletre, sem azt, hogy milyen kilátással kéri a szobát. Elég az, hogy megtette ezt a lépést, vezessen bárhová is. De egy kicsit sem volt meglepve, amikor belépve a szobába az ablak a kék tengerre, és a már jól ismert homokos partra nyílt.

Mosolyogva intett nemet, amikor a londiner megkérdezte, kér-e jeget vagy bármi mást. Csak egyedül akart lenni megint. Sok volt a repülőtér, a gép, a rengeteg ember. Még mindig, mintha ott nyüzsögtek volna körülötte.

Amikor egyedül maradt, kinyitotta az ablakot, beáramlott a hűvös tavaszi levegő, a tenger és a virágok illata. Sasha elővette a bőröndjéből a vázlatait.

Akkor még semmi mást nem érzett, csak az időeltolódás okozta tompaságot és az út fáradságát. És kicsit csodálkozott, hogy egy hirtelen ötlettől vezérelve ilyen messzire elutazott.

Elfordult az ablaktól és kicsomagolt, hogy érezze, megérkezett, és rend van körülötte. Aztán ledőlt az ágyra és újra elaludt.

Villámlás és vihar, tűző napsütés, a tenger moraja. Annyira fényes csillagok, hogy megfájdult a szeme. Amikor a csillagok elindultak a Hold íve alól, szétestek fénycsóvákká, és hatalmas erejüktől megremegett az egész világ.

Vér és harc, félelem és menekülés. Magasra fel, a mélybe le.

Álombeli szeretője megcsókolta, a magáévá tette, mindene fájt az érzésektől. Túl sok volt, és sosem elég. Alig tudta, mi az, de rájött, hogy örömében nevet. És bánatában sír.

A sötétet ekkor fény hasította át. Tüzet tartott a kezében, és ahogy magasra emelte, hogy mindenki lássa, rengett a föld, gördültek a sziklák. Foggal-körömmel estek neki feldühödött lények.

Az isten szerelmére, Sasha, kelj fel, mozdulj már!

– Mi van? – riadt fel álmából, a kiáltás még mindig ott visszhangzott a fejében, szíve hevesen dobogott a félelemtől.

Csak egy álom megint, mondta magának, egy újabb a gyűjteménybe.

A fény kicsit tompább lett, mintha selyemmel borította volna a vizet. Sashának fogalma sem volt arról, meddig aludt, de az álombeli hangnak igaza volt. Ideje felébredni.

Lezuhanyozta magáról az utazást, átöltözött. Mivel nem dolgozott, a haját is leengedve hagyta. Ráparancsolt magára, hogy menjen ki a szobájából, le a földszintre, és üljön ki a teraszra, kérjen egy italt. Hiszen eljött, feladta a nyugalmát, a magányát, és eljött ide.

Most már történnie kell valaminek.

Kilépett az épületből, végigment egy virágzó lilaakáccal sűrűn befuttatott pergola alatt. Az illat követte a lányt, ahogy megkerülte a medencét, amelynek partján ott sorakoztak a vászon nyugágyak, majd elindult egy kőből rakott terasz felé. A nyugat felé tartó Nap fényében izzottak a vörös, lila virágok a kőedényekben. A pálmafák levelei rezzenéstelen csüggtek alá.

A teraszon a hófehér napernyők alatt asztalok álltak. Sasha hálásan nyugtázta, hogy csak pár asztalnál ülnek. Ha nem is magány, de nyugalom, gondolta, és egy félreeső asztal felé indult.

A nő is valamivel távolabb ült a többiektől. Rövidre vágott, napszítta hajából elöl néhány hosszabb tincs hullott a sárga napszemüvegére. Hátradőlt, élénk narancsszín tornacipős lábát felrakta a kétszemélyes asztalnál levő másik székre, és valami habosat kortyolgatott egy pezsgőspohárból.

A fény mintha vibrált volna kis ideig, Sasha szíve is beleremegett. Tudta, hogy bámulja a nőt, de képtelen volt ellenállni. Azt is megértette, miért, amikor a nő az orrára tolta a napszemüvegét, és fölötte visszanézett Sashára.

Barna farkasszempár, vad tűzzel csillogó.

Sasha leküzdötte a vágyát, hogy azonnal sarkon forduljon, és visszamenjen a szobája biztonságába, ehelyett összeszedte magát, és odament az asztalhoz. A nő még mindig nézte.

– Elnézést – kezdte Sasha.

– Miért?

– Én… ismersz talán?

A nő felvonta a szemöldökét.

– Miért, ismernem kéne téged?

Én viszont ismerem az arcodat, gondolta Sasha. Számtalanszor láttam már.

– Leülhetek?

A nő félrefordította a fejét, és rezzenéstelenül bámulta tovább Sashát, majd levette a lábát a székről.

– Persze, de ha ki akarsz velem kezdeni, szólok, hogy azt az egyszeri alkalmat kivéve még az egyetemen, engem a férfiak érdekelnek.

– Nem, nem erről van szó – felelte a lány, leült, megpróbálta összeszedni magát, de a fehér kabátos pincér máris ott termett.

– Kalispera. Hozhatok egy italt, kisasszony?

– Igen, köszönöm… igen. Mit is iszol?

A nő felemelte a poharát.

– Peach Bellinit.

– Jól hangzik. Kérsz még egyet? Meghívlak.

A nő a sűrű frufruja alatt felvonta a szemöldökét.

– Persze hogy kérek.

– Akkor kettőt legyen szíves. Sasha vagyok – mondta, amikor a pincér elment. – Sasha Riggs.

– Riley Gwin.

Riley, gondolta, megy a neve az arcához.

– Tudom, furcsán hangzik… de álmodtam veled.

Riley kortyolt még egyet, majd elmosolyodott.

– Nagyon úgy néz ki, mintha ki akarnál kezdeni velem. És valóban csinos vagy, Sasha, de…

– Nem, nem. Szó szerint értettem. Azért ismertelek fel, mert már hónapok óta látlak álmomban.

– Na, jó. És mit csináltam?

– Nem várhatom el, hogy higgy nekem. De az álmaim miatt vagyok itt, Korfun. Nem… várj csak – mondta, majd eszébe jutottak a vázlatok, és felpattant. Végül is egy kép többet mond minden szónál. – Mutatni akarok valamit. Megvársz, míg visszajövök?

Riley megvonta a vállát, és felemelte a poharát.

– Mindjárt hozzák a második italomat, szóval egy darabig még maradok.

– Öt perc – mondta Sasha, és elsietett.

Riley a Bellinit kortyolgatta, és elgondolkodott. Mindent tudott az álmokról, és nem akart legyinteni erre az egészre. Túl sok mindent látott és tapasztalt már életében ahhoz, hogy bármit is csak úgy eleresszen a füle mellett.

És ez a Sasha Riggs őszintének hangzott. Ideges, feszült, de őszinte. Ő viszont tudja, miért jött Korfura, és az okok közt nincs ott az, hogy valaki más álmaiban szerepeljen.

Visszajött a pincér a tálcával, lerakta az asztalra az italokat, egy tálban hatalmas szemű olajbogyót, egy másikban mindenféle magvakat.

– És a másik hölgy? – kérdezte.

– Valamit elfelejtett, mindjárt visszajön – felelte Riley, és odanyújtotta a pincérnek a poharát. – Efharisto.

A lány elvett a tálról egy mandulát, majd a tengert nézte, ám amikor sietős lépteket hallott, odakapta a tekintetét.

Sasha leült, kezében bőrmappa.

– Festőművész vagyok.

– Gratulálok.

– Egész télen ezeket álmodtam. Mindjárt újév után kezdődtek. Minden éjjel. – Ébren is álmodott, ám úgy gondolta, ezt még nem osztja meg a lánnyal. – Vázlatokat készítettem az álmaimban szereplő emberekről, tájakról, azokról, amelyek vissza-visszatértek. – Sasha kinyitotta a mappát, és kiválasztotta azt a rajzot, amelyik idehozta, ehhez az asztalhoz. – Ezt hetekkel ezelőtt csináltam.

Riley átvette tőle, és csücsörített szájjal tanulmányozta.

– Ügyes vagy, és igen, ez Korfu.

– Ez pedig te vagy – szólt Sasha, és lerakta a nő elé a róla készült egész alakos rajzot. Oldalzsebes nadrág volt rajta, túracipő, kopott bőrdzseki és széles karimájú kalap. Kezét az övébe dugott kés nyelén tartotta.

Ahogy Riley a kezébe vette a vázlatot, Sasha egy másikat rakott le az asztalra.

– És ez is te vagy. – A kép ezúttal mellkép volt, Riley egyenesen előrenézett, ajkán halvány mosoly.

– Mi ez? – motyogta Riley.

– Nem tudom, de rá akarok jönni. Azt hittem, elment az eszem. De te a valóságban is létezel és itt vagy. Csakúgy, mint én. A többiekről nem tudok.

– Miféle többiekről?

– Velem együtt hatan vagyunk – mondta Sasha, és megint keresni kezdett a mappában. – Együtt dolgozunk, együtt utazunk.

– Én egyedül dolgozom.

– Én is. – Sasha szédült, egyszerre érezte igazolva magát, de meglehetős furcsán is. Egyiküket sem ismerem – szólt, és egy újabb rajzot mutatott fel. – Valamennyiükről van rajzom, néhányan együtt vagyunk, sok vázlaton mindnyájan szerepelünk, mint például ezen. De nem ismerem őket.

A vázlaton Riley volt látható, hasonlóan öltözve, mint az előzőn, Sashával, akin csizma volt, nadrág és baseballsapka, nem úgy, mint most, szandál és lenge ruha. Volt még egy harmadik nő is, derékig érő hajjal, és három férfi. Három jóképű férfi, gondolta Riley. Valamennyien egy erdei úton álltak, körülöttük fával benőtt dombok. Úgy álltak ott, mint akik egy fotó kedvéért pózolnak.

– Figyelj csak… Sasha vagy, ugye?

– Igen, úgy hívnak.

– Hát tudod, Sasha, az biztos, hogy tudod, hogyan kell megálmodni a férfiakat. Mindhárman dohányoznak.

– Egyiküket sem láttam soha korábban, csak az álmaimban. De úgy érzem… ismerem őket, mindenkit. És őt is.

Sasha képtelen volt ellenállni, ujjával megérintette a rajzon mellette álló alakot, lába terpeszben, hüvelykujját a kopott farmerja első zsebébe dugta. Erős pofacsontja volt, mélybarna haja lazán göndörödött a pólója nyakára. Mosolyába önbizalom, báj és némi titokzatosság vegyült.

– Hát ő? – vágta rá Riley.

– Villámok vannak a kezében. Nem tudom, ez valami jelkép-e, azt sem, mit jelenthet. És azt szoktam álmodni, hogy… hogy…

– Szexis álmaid vannak? – kérdezte Riley mosolyogva, és közelebbről is megnézte a férfi képét. – Hát, mit mondjak, rosszabbul is járhattál volna.

– Hát előbb vacsorát álmodnék, csak aztán szexet.

Riley ugatva felkacagott.

– Jaj, hát egy lány bármikor ehet. És álomban látó is vagy, Sasha?

– Álomban látó?

– Egyes kultúrákban így mondják. És profetikus álmaid vannak? Ne fogd magad vissza – folytatta, amikor látta, hogy Sasha habozik. – Azt már elmondtad, hogy idegen férfiakkal szexelsz, de az italodat még nem ittad meg.

– Nem kell ahhoz aludnom, hogy álmodjak – igaz, gondolta, most már minek fogjam vissza magam –, és igen, általában jövendölés jellegük van. Tudtam, hogy az apám el fog hagyni minket, még jóval azelőtt, hogy tizenkét éves koromban egyszer csak kisétált az ajtón. Nem bírt velem. Én viszont nem tudom irányítani az álmaimat, nem tudok szándékosan látni, sem nem látni.

Sasha a kezébe fogta a poharát, belekortyolt, és várta, hogy a másik kinevesse.

– Valaki mással dolgoztál már ezen?

– Hogy micsoda?

– Hát egy másik álomlátóval dolgoztál-e együtt, megpróbáltad-e megtanulni, hogyan gátold vagy nyílj meg nekik?

– Nem.

– Okosabbnak is nézel ki ennél. És csak látomásaid vannak vagy gondolatolvasó is vagy?

Mintha csak azt kérdezné, hogy olajjal vagy akrillal is fest-e. Sasha torka elszorult, alig tudott szóhoz jutni.

– Te… te hiszel nekem.

– Már miért ne hinnék? Hiszen itt a bizonyíték az asztalon. Gondolatolvasással foglalkozol-e, és azt tudod-e irányítani?

– Nem vagyok gondolatolvasó. Érzelmeket tudok olvasni, azok épp olyan jól érthetők. Azt tudom iránytani, hacsak nem annyira erősek, hogy elnyomnak mindent.

– Én most mit érzek? Na, mondd – szólt Riley, és amikor látta, hogy Sasha húzódozik, széttárta a karját. – Tessék, nyitott könyv vagyok, olvass belőlem.

Sasha kivárt egy kicsit, összpontosított. – Együtt érzel velem, és kíváncsi is vagy rám. Nyugodt vagy, de figyelsz. Általában készenlétben vagy. Úgy érzed, szükséged van valamire, amit sosem tudtál elérni. Ez frusztráló, különösen mert szeretsz nyerni. Most szexuálisan kicsit kielégületlen vagy, mert nem szántál rá időt… úgy érezted, idő kell hozzá. A munkád kielégít, szereted a kockázatait, a kalandosságát, a kihívásait. Kivívtad az önállóságodat, nem sok mindentől félsz. Ha valamitől félsz, az nem annyira fizikai, inkább érzelmi dolog. Van egy titkod – folytatta halkan Sasha –, egy féltve őrzött titkod. – A lány egy hirtelen mozdulattal hátradőlt, homloka ráncba szaladt. – Te kértél, hogy mondjam, sőt ragaszkodtál hozzá, most ne legyél dühös, ha megteszem.

– Igaz. De ennyi elég.

– Én hiszek a magánélet szentségében. – Sasha soha senkinek az érzéseiből nem olvasott még ilyen nyíltan, ilyen céltudatosan. Bele is pirult, kicsit zavarban is volt. – Nem szoktam senkiében vájkálni.

– Én is hiszek a magánélet szentségében – mondta Riley, és újra felemelte a poharát –, de rohadtul szeretek vájkálni.

– Úgy tűnik, a munkád egy rakás örömet, megelégedettséget ad. Mi csinálsz?

– Az attól függ. Eredetileg? Régész vagyok. Szeretek olyan dolgok után kutatni, amelyeket senki más nem tud megtalálni.

– És ha megvannak? Akkor mit csinálsz velük?

– Az is attól függ.

– Te képes vagy megtalálni dolgokat – mondta Sasha, aki kezdett kicsit ellazulni. – Ez is az egyik ok lehet.

– Minek az oka?

– Annak, hogy itt vagyunk.

– Én tudom, hogy miért vagyok itt.

– De épp most és itt, ezen a helyen? – kérdezte Sasha, és a vázlatokra mutatott. – Én azt tudom, hogy keresnünk kell… meg kell találnunk…

– Ha azt akarod, hogy figyeljek rád, mondd ki, amit akarsz.

Sasha válasz helyett egy újabb vázlatot vett elő. Tengerpart, nyugodt víztükör, egy kastély a dombtetőn, mindez a telihold fényénél.

És a Hold alatti ívben három csillag.

– Nem tudom, ez hol van, de azt tudom, hogy ez a három csillag a Hold mellett nem létezik. Én nem vagyok csillagász, de tudom, hogy nincsenek ott, de valaha, valahogy ott voltak. És azt is tudom, hogy lehullottak. Nézd csak ezt itt – mondta és egy újabb vázlatot tett ki az asztalra. – Mindhárom ugyanakkor hullott le, és üstökösszerű csóva maradt utánuk. Ezeket kell megtalálnunk.

Sasha felnézett, és látta, hogy Riley vad, de fagyos tekintettel néz rá.

– Mit tudsz a csillagokról? – kérdezte Riley.

– Most mondom, amit tudok.

Riley hirtelen elkapta Sasha csuklóját.

– Mit tudsz a Sors csillagairól? Ki a fene vagy te?

Sashának bár remegett a gyomra, megpróbálta állni a másik elszánt tekintetét, és igyekezett úrrá lenni a hangján.

– Már elmondtam, ki vagyok, és mi az, amit tudok. Te többet tudsz róluk, te tudod, mik ezek. Te már a nyomukban vagy, ezért jöttél ide. És fáj, ahogy a kezemet szorítod.

– Ha rájövök, hogy összevissza dumálsz, akkor fog még neked más is fájni – mondta Riley, de elengedte Sasha kezét.

– Ne fenyegess – szólt Sasha, aki maga is meg volt lepve, amilyen düh elfogta. – Elegem volt. Nem én kértem ezt, nem is akarom. Én csak békében akartam élni, festeni, és azt, hogy hagyjanak békén. És akkor te meg ezek a többiek benépesítitek az álmaimat, és ezek az átkozott csillagok… nem értek semmit. Azt tudom, hogy az egyik itt van, és nem lesz valami békés dolog megtalálni. Én nem tudok harcolni, márpedig fog kelleni. Vér és harc, az álmaim tele vannak vérrel, harccal és fájdalommal.

– Na, most kezd érdekes lenni.

– Rémisztő, és én el akarom kerülni ezt az egészet. De nem hiszem, hogy el tudom. Az egyiket a kezemben tartottam.

Riley előrehajolt.

– Az egyik csillagot?

– Álmomban, igen. – Sasha felfelé fordította a tenyerét, és nézte. – A kezemben tartottam, fogtam a tüzet. Olyan szép volt, hogy elvakított. És akkor jött az.

– Mi jött akkor?

– A sötétség, az éhezés, a kegyetlenség. – Sasha hirtelen megszédült, forgott vele a világ. Bár igyekezett elnyomni, mégis úrrá lettek rajta a feltörő érzései. – Ő, aki maga a sötétség, a magáénak kíván. Elemészti, hogy megszerezze, amit akar. Beszennyezi azt, amit a három Hold szeretetből, hűségből és reményből teremtett. Felperzselte már a tehetségét és hatalmának fényességét, csak az őrület maradt. Ölni fog, hogy birtokolja a tüzet, a jeget és a vizet. És ha az övé lesz, el fogja pusztítani a világot, tönkretesz mindent, hogy ő élhessen. – Sasha mindkét kezével megfogta a fejét. – Fáj a fejem.

– Ez gyakran előfordul?

– Mindent megteszek, hogy megállítsam.

– Valószínűleg ezért fáj a fejed. Hidd el, nem harcolhatsz az ellen, ami a lényeged. Meg kell tanulnod úrrá lenni rajta, alkalmazkodni. – Riley elkapta a pincér pillantását, és egy kört írt le a levegőben az ujjával. – Kérek még egy kört.

– Nem hiszem, hogy én kérnék…

– Egyél egy kis diót – szólt Riley, és egy hirtelen mozdulattal közelebb húzta a tálat. – Az biztos, hogy ezt nem színleled, senki sem játszhatja ilyen jól meg magát. Nekem van érzékem az emberekhez. Nem vagyok empatikus, de megbízhatók a megérzéseim. Szóval iszunk még egyet, ezt még átbeszéljük, aztán kitaláljuk, mi legyen a következő lépés.

– Segíteni fogsz nekem?

– Ahogy elnézem, egymásnak fogunk segíteni. A kutatásaim szerint a Tűzcsillag Korfun vagy a környékén van, és a te álmaid megerősítik ezt a feltevésemet. Te segíthetsz. És most… – Elhallgatott, beletúrt a frufrujába, és elnézett Sasha feje fölött. – Hát… ez egyre érdekesebb kezd lenni…

– Mi az?

– Az álompasi. – Riley szándékosan kihívó mosollyal a lány háta mögé mutatott.

Sasha megfordult, és meglátta. A villámokat tartó férfit. Azt, aki a magáévá tette.

A férfi sötétbarna szemével Riley-ról őrá nézett. Pillantásuk egymásba fonódott, úgy jött el az asztalukig.

– Gyönyörű a kilátás, ugye, hölgyeim?

Sasha megborzongott a másik könnyed, ír akcentusának hallatán. Úgy érezte, csapdába esett, mintha rácsukódott volna egy fényes ezüstkalitka ajtaja.

Elfogta a vágy, amikor a férfi elmosolyodott.

– Honnan valósi vagy? Írországból? – kérdezte Riley.

– Sligo mellett egy kis faluból, nem hiszem, hogy ismeritek.

– Nem olyan biztos az.

– Cloonacool a neve.

– Ismerem. A Szent Patrik-hegység lábánál.

– Úgy bizony. Na, akkor – mondta, intett egyet, és amikor kinyitotta a kezét, a benne levő négylevelű lóherecsokrot átadta Riley-nak. – Emlék a távoli hazámból.

– Szép.

– Amerikaiak vagytok? – kérdezte, és Sashára nézett. – Mindketten?

– Úgy tűnik – felelte Riley, majd lenézett az asztalon fekvő vázlatokra. Nem szólt semmit, amikor a férfi odanyúlt, és a kezébe vette a hét rajz egyikét.

Nincs is megdöbbenve, gondolta a lány. Inkább kíváncsinak tűnik.

– Micsoda lenyűgöző rajz! Te vagy a művész? – kérdezte Sashához fordulva. – Nagyon ügyes vagy, és nem csak a kezed, a szemed is. Rám is azt mondják – tette hozzá mosolyogva. – Leülhetek?

Nem várva meg a beleegyezésüket, odahúzott egy széket a szomszédos asztaltól, és leült.

– Szerintem sok megbeszélnivalónk van. Bran vagyok. Bran Killian. Meghívlak titeket egy italra, és közben beszélgetünk a Holdról meg a csillagokról.

MÁSODIK FEJEZET

SASHA MEGPRÓBÁLTA ÖSSZESZEDNI MAGÁT, miközben a férfi elhelyezkedett az asztaluknál, és rendelt magának egy pohárral a helyi vörösborból.

Úgy lépett elő az álmaiból, mintha csak ő maga akarta volna, hogy életre keljen. Ismeri az arcát, a testét, a hangját, az illatát. Egészen közelről.

De a férfi nem ismeri őt.

Nem tudja, hogy a szíve a torkában dobog, sem azt, hogy az asztal alatt ökölbe szorítja a kezét, hogy ne remegjen.

Sasha érezte, szüksége van egy kis időre, hogy összeszedje magát. Arra gondolt, fogja a vázlatokat, és elmegy, ám ekkor a férfi ránézett a sötét szemével.

– Szabad? – kérdezte, és még mielőtt felfogta volna, mi történik, Bran válaszra sem várva a kezébe vette a Riley-ról készült egyik vázlatot.

– Nagyon jól elkapta a lényeges vonásaidat.

– Úgy néz ki…

– Régóta ismeritek egymást?

– Úgy egy fél órája.

Bran nem szólt semmit, csak felhúzta az egyik szemöldökét, azt, amelyiken a villámszerű heg volt.

– Döbbenetes.

Sorra megnézte a rajzokat.

– Hát a többi három?

– Nem tudja, kik azok. De te nem nagyon vagy meglepve.

– A világ tele van rejtélyekkel, nem?

– Mit csinálsz Korfun? – tudakolta Riley.

Bran hátradőlt, pohárral a kezében.

– Nyaralok.

– Ugyan már, Bran! – legyintett szintén a poharát fogva Riley. – Ezek után mondod ezt?

– Úgy éreztem, itt kell lennem – szólt a férfi lazán, és a kezébe vette a Holdat a három fényes csillaggal ábrázoló vázlatot. – És nyilván így is van.

– Akkor te is tudod, mik ezek.

Bran ekkor Sashára nézett.

– Igen, tudom, mik ezek. Hogy hol vannak, az már más kérdés. Megvan nekem az egyik festményed.

– Hogy micsoda?

– Aminek a Csend címet adtad. Lágy reggeli fény, erdő, a zöldellő nyári fák közt egy keskeny ösvény kanyarog, némelyik fa törzse mohos, és megcsillan a fényben. Az út végén a fény felizzik, egyre fényesebb, mintha hívogatna. A néző kíváncsi lesz, mi lehet az ösvény végén.

Bran akkor a róla készült rajzot vette a kezébe. Terpeszben állt, a fejét hátravetette, kinyújtott ujjai végén élénkkék villámok cikáztak. – Ez az egész nagyon érdekes, ugye?

– Nem tudom, mit jelentenek ezek itt. Semmit sem értek az egészből.

– Mégis eljöttél ide. Amerikából?

– Igen, onnan.

– És te is amerikai vagy, Riley, ugye?

– Eredetileg igen, de sokat utazom. Te pedig Írországból vagy.

– Eredetileg igen, de ide New Yorkból jöttem. Ott van lakásom.

– És mit csinálsz? – kérdezte Sasha.

Ha a férfi észrevette is az éles hangnemet, nem mutatta.

– Bűvész vagyok – felelte, és átadott a lánynak egy mélyvörös golgotavirágot. – A kéz gyorsabb, mint a szem – mondta lazán –, különösen, hogy a szemet olyan könnyű félrevezetni.

– Szóval bűvész vagy.

– Igen, az. Színpadi bűvész, és ha olyanom van, akkor utcai bűvész.

Bűvész, gondolkodott el Sasha. A villám a munkáját szimbolizálhatja, de a többire ez nem magyarázat.

A virágot nézte a kezében, majd a férfit.

A nap már leáldozóban volt mögötte, tüzes vörös és forró arany ragyogás.

– Van még valami – mondta, és gondolatban hozzátette: te több vagy ennél.

– Mindig van, például ezek – mondta, és a csillagos vázlatot a többi tetejére rakta. – Azt hiszem, nekünk hármunknak van mit megbeszélnünk. Menjünk, együnk valamit, és majd akkor.

– Én éhes vagyok. Meghívsz minket, te ír?

– Természetesen, cserébe két szép nő társaságáért. Mit szólnátok egy kis sétához, amíg találunk egy megfelelő helyet?

– Én benne vagyok.

Amikor Sasha nem szólt semmit, Bran elvette tőle a virágot, és a lány füle mögé tűzte.

– Nem lehetsz te gyáva, Sasha Riggs, különben nem lennél itt.

A lány csak bólintott, visszarakta a vázlatokat a mappába, és felállt.

– Elmondom, amit én tudok, cserébe azért, amit ti tudtok.

– Ebben megegyeztünk.

Az óváros keskeny, macskaköves utcáin sétáltak, színes boltok, kirakatok, kiülős kávézók között. Az alkony lágy levendulaszínre festette a levegőt, Sasha elraktározta az agyában, tudta, majd meg kell festenie. Mindenfelé nagy cserepekbe ültetett növények ontották virágaikat, az ódon, napégette épületek közé kifeszített szárítóköteleken egy merész piros ruha várta, hogy bevigyék és elrakják.

Ha a perspektívára, az árnyalatokra, a textúrákra nézett, nem kellett azon gondolkodnia, mit is csinál itt. Hogy egy idegen helyen mászkál idegenekkel.

Csodálta, milyen könnyedén cseveg Riley és Bran, irigyelte, hogy olyan jól tudnak a jelenben élni. Úgy tűnt, élvezik a szépséges estét egy ódon városkában, ahol sült bárány fűszeres illata terjeng a levegőben.

– Hova szeretnél ülni? – kérdezte Bran. – Bentre vagy kintre?

– Miért lennénk bent egy ilyen szép estén? – mondta Riley.

– Rendben.

Mintha elővarázsolta volna a helyet, amit talált, egy zöldellő parkban, az asztalok a fák alatt álltak tündérfényekkel megvilágítva. Valahonnan vidám zeneszó hallatszott, elég közel ahhoz, hogy élvezni lehessen, de elég távol, hogy ne legyen zavaró.

– Jó ez a helyi vörös, a Petrokoritho. Kérünk egy üveggel? – kérdezte Bran.

– Italra sosem mondok nemet.

Bran Riley válaszát általános beleegyezésnek vette, és rendelt egy üveggel. Sashának eszébe jutott a Bellini, miközben az étlapot nézte. Úgy gondolta, majd udvariasságból iszik pár kortyot a borból, de inkább marad a víznél. Az viszont biztos, hogy enni fog tudni.

Üresnek érezte magát, bizonytalannak, mint aki nem oda való.

Végül úgy döntött, halat kér – hiszen egy szigeten vagyunk, gondolta. A választékot tanulmányozta, miközben Riley és Bran a lány javasolta előételeket beszélték meg.

Miután megértette Sasha kérdő tekintetét, Riley így szólt: – Korfun ugyan most először vagyok, de Görögországban jártam már. És ha ételről van szó, a gyomromnak helyhez kötött memóriája van.

– Akkor rád hagyjuk a választást – mondta Bran, és Sashához fordult. – Megkockáztatod?

– Én hajlok a hal felé.

– Bízd csak rám! És te? – kérdezte Riley Brantől.

– Én valami húst szeretnék.

– Rendben.

Megkóstolták a bort, a pincér kitöltötte, Riley pedig görögül rendelt. Sasha gyomra összerándult a különös, ismeretlen ételek gondolatára.

– Sokfelé jártál már? – kérdezte tőle Bran.

– Nem igazán. Pár napot voltam Firenzében, és Párizsban néhány éve.

– Lehet, hogy nem sok, de mind jó választás. Azt hittem, jártál már Írországban is.

– Nem, még soha. Miért gondolod?

– Hát a festmény miatt, amit vettem. Ismerem a helyet, vagy valami nagyon hasonlót, nem messze az otthonomtól. A te erdőd hol van?

Sasha álmában látta azt az erdőt. A legtöbb festménye témáját megálmodta.

– Nem igazi. Csak úgy elképzeltem.

– Éppen úgy, ahogy engem is, Riley-t is, és a többieket, akikkel még találkozni fogunk?

– Elő vele, Sasha! – szólt közbe Riley. – A pasi ír bűvész, egy kis különcségtől nem lesz kiakadva.

– Álmomban láttam – vágta ki Sasha, akár egy vallomást. – Mindent és mindnyájatokat. Álmodtam Korfuról, illetve a végén rájöttem, hogy Korfut láttam álmomban, így aztán elutaztam ide. És amikor kiléptem a hotel teraszára, megláttam Riley-t. Aztán téged.

– Megálmodtad – mondta Bran, kortyolt egyet a borából, és a lányt nézte sötét, mélyen ülő szemével. – Te látó vagy. Csak álmodban vannak látomásaid?

– Nem csak – felelte Sasha, és megütközött azon, hogy sem a férfi, sem Riley nem úgy reagáltak erre, ahogy az emberek általában, szkeptikusan, lenéző mosollyal vagy ostoba kérdéseket feltéve a saját jövőjükről. – Akkor jönnek a látomások, amikor akarnak.

– Rohadtul kellemetlen lehet.

A lány felkacagott.

– Igen, az. Rohadtul kellemetlen. Ide fog jönni a másik három is. Most már tudom. Az is lehet, hogy már itt vannak. De vagy ők találnak meg minket, vagy mi őket. És ha ez megtörténik, nem tudom, van-e visszaút.

– Visszaút, hová? – kérdezte csodálkozva Bran.

– A régi életünkbe, hogy olyanok legyünk, mint voltunk.

– Ha emiatt aggódsz, hát azt mondom, mindig jobb előremenni, semmint hátra.

A lány szótlanul ült, míg a pincér felszolgálta az előételeket.

– Ti mindketten meg akarjátok találni ezeket a csillagokat, és nyilván számít, hogy miért, de én csak azt tudom, hogy valami azt akarja, hogy megtaláljuk őket, különben nem lennénk itt. Az a valami sötét, veszélyes és nagy hatalma van. Könnyen lehet, nem is az a kérdés, előremegyünk-e vagy hátra, hanem, hogy meghalunk.

– Senki sem él örökké – jelentette ki Riley, és belekóstolt a padlizsánkrémbe.

Bran lágyan megérintette Sasha kezét.

– Senki nem kényszeríthet arra, hogy olyat tegyél, amit nem akarsz. Rajtad múlik, fáidh, hogy előremégy-e vagy hátra.

– Mit jelent az a név, ahogy szólítottál?

– Azt, ami te vagy. Látó, próféta.

– Szerintem egy prófétának tisztábban kéne látnia.

– Nem hinném, hogy mások is ugyanezt gondolják a te tehetségeddel.

– Ha visszamegyek, nem valószínű, hogy valaha is meglelem a békémet. – Ez igaz volt, de a lány tudott egy még nagyobb igazságot is. Tudta, nem lesz képes csak úgy itt hagyni ezt a férfit. – Szóval úgy néz ki, akkor előre. Még sosem vacsoráztam két olyan emberrel, akik elfogadnak olyannak, amilyen vagyok. És ez jó.

Megkóstolta azt, amit Riley tzatzikinek nevezett, és nagyon ízlett neki a krémes joghurt, a fokhagyma és az uborka hűvöse.

– És ez is jó.

Az evés megnyugtatta Sashát. Talán a bor tette vagy a balzsamos éjszaka, vagy az, hogy végre teljesen elfogadta a saját döntését, mindenesetre lázongó idegei megnyugodtak.

Amikor Bran vágott egy kicsit a húsból és az ő tányérjára tette, Sasha csak nézte.

– Kóstold meg – mondta a férfi.

Úgy döntött, udvariasságból megkóstolja, de maga az, ahogy Bran megkínálta, mosolyogtatóan bensőségesnek tűnt. Hogy elterelje a figyelmét arról, mennyire melege van, aminek semmi köze nem volt a falat sült bárányhoz, kortyolt egyet a borából.

– Te honnan tudsz a három csillagról? – fordult Branhez. – Hiszen miattuk vagy itt, illetve valamennyien ezért vagyunk itt. Hol hallottál róluk? És mit tudsz?

– Elmesélek egy legendát a három Holdistennő által teremtett három csillagról, amit ajándékul vittek az új királynőjüknek, aki egyes legendák szerint akkor még csak kisbaba volt, mások szerint… – Riley-ra nézett. – Más források szerint fiatal lány. Olyan Arthur király-féle motívum, amikor az igazi királynőt az előző uralkodásának a vége felé valami próbák során választják ki.

– Na, tessék. A három istennő, a három nővér, egyedi és tartós ajándékot akart adni a királynőnek, akiről tudták, hogy jó uralkodó lesz, és a békére törekszik majd. Mindhárman létrehoztak hát egy-egy csillagot, egyet tűzből, egyet jégből, egyet meg vízből. Mindhárom fényesen csillogott, tele varázserővel és reménnyel, bár ez a három, lehet, ugyanaz.

– Egy tengerparton… fehér homokban – mondta Sasha.

A férfi tovább evett, de figyelte Sashát.

– Egyesek szerint.

– Van egy hely, ezüstös fényben fürdik, egy magas dombon, a Hold fehér és kerek, beragyogja a vizet.

– Te láttad?

– Megálmodtam.

– Ami, lehet, ugyanaz – ismételte meg Bran.

– De az istennők nem voltak egyedül a parton.

– Nem, nem voltak egyedül. Egy hozzájuk hasonló istennő, csak éppen a szöges ellentétük, megkívánta az ajándékot, amit a királynőnek készítettek – az uralmat a világ felett. A három istennő ismerte, milyen, tudták akkor is, amikor feldobták a csillagokat a Hold felé. A bestia meg rájuk bocsátotta a sötétségét, és ők elhatározták, megvédik a teremtményeiket, és minden élőt a világon. A gonosz elintézte, hogy a csillagok lehulljanak – folytatta Bran –, csak ki kellett várnia. A három istennő csak azt használhatta, amije volt, ezért gondoskodtak arról, hogy ha le is esnek a csillagok, minél messzebbre egymástól, mert a teljes erejüket csak együtt érhetik el. Titkos helyeken kellett lehullaniuk, és biztonságban rejtőznek mindaddig, amíg majd kiemelik őket, és megint összehozzák, hogy a következő új királynőnek adják őket.

– Kedves történet, de…

– No, nem ilyen szép az egész – szólt közbe Riley. – Meséld csak el neki a másik felét is.

– Ha a gonosz kaparintja meg a csillagokat, akkor a világok valamennyi ajtaja kinyílik, és kiszabadul a sötétség, az átkozott rombolás, és mindent elpusztít, amit csak tud. Nem élik túl az emberi világok, és a többi hasonlóan sebezhető világ sem.

– Világok?

Bran mosolyogva töltött rá a lány borára.

– Hát arra még nem gondoltál, milyen arcátlan is az ember, aki azt hiszi, hogy ő egyedül létezik a világmindenségben?

– A legtöbb törzsi kultúra és az ősvallások ezt jól tudják – jegyezte meg Riley.

– Te tudós vagy?

– Én egy földműves vagyok – mondta a lány Sashának. – És épp eleget kiástam ahhoz, hogy tudjam, mi sosem voltunk egyedül. De van még valami a legendában.

– Egy kicsivel több – helyeselt Bran.

– Akik a csillagokat keresik, persze az életükkel játszanak, de ha győznek, megmentik a világokat – és ez elég fontos dolog. Ráadásul valamennyien a saját szerencséjüket is megtalálják.

– Ti ebben mindketten hisztek?

– Én bizony igen. Kisebb megszakításokkal már hét éve keresem őket.

– Én tizenkettő. Szintén kisebb megszakításokkal.

– Mostanáig ez inkább afféle hobbi volt nálam, de most… – mondta Riley, és kihörpintette a borát. – A francba, azt hiszem, ez lett a küldetésem. – Lerakta a poharát, és odahajolt Sashához. – Benne vagyunk ebben, mind a hárman, ugye?

– Hatan. Hatan kell lennünk. És nem hiszem, hogy bármire is jutnánk, ha nem így lesz.

– Persze, de ez nem jelenti azt, hogy nem kezdhetünk keresni.

– Hol?

– Északon, a hegyekben van egy csomó barlang. Ott lenne jó kezdeni.

– Hogy jutunk oda?

– Van egy dzsipem, az valameddig elvisz. Van túracipőtök?

– Nekem igen, sokat túrázom otthon.

– Hát neked, ír?

– Van, természetesen.

– Remek. Akkor holnap reggel találkozunk, és elindulunk. Mondjuk, nyolc körül?

Bran felnyögött.

– Te korán kelő vagy, ugye?

– Ha muszáj…

Sashának zúgott a feje, amikor hármasban visszamentek a hotelbe. Túl sok volt az italból, az utazásból, az élményekből. Aludni, csak aludni, a többit majd holnap tisztázom magamban, gondolta.

– Hányadik emelet? – kérdezte Bran, amikor beléptek a liftbe.

– Harmadik.

– Az enyém is.

– Velem együtt már hárman lakunk a harmadikon.

– Ez csak természetes – mondta Sasha, és sóhajtva nekidőlt a falnak, hogy elővegye a kulcsát.

Amikor kiszálltak, egyazon irányba indultak el. Sasha úgy érezte, mintha a végzet nyirkos ujjaival megérintette volna a nyakszirtjét. Megállt. – Ez itt a szobám.

– Én szemben lakom – szólt mosolyogva Bran.

– Hát persze.

– Én meg a szomszédos szobában – lépett oda Riley a Sasháé melletti ajtóhoz.

– Hát hol másutt is? – motyogta Sasha, és kinyitotta az ajtaját.

– Jó éjszakát, gyerekek – rikkantott Riley.

– Jó éjt, és köszönöm a vacsorát – mondta Sasha Brannek, majd becsukta maga mögött az ajtót.

Bran belépett a szobájába, és felkapcsolta a villanyt. Ez az este sokkal szórakoztatóbb volt, mint várta, állapította meg. Úgy tervezte, hogy majd elsétál valahova, talán iszik valamit, és magányosan kóborol, hogy kicsit megismerje a helyet, ahova mennie kellett.

És akkor találkozott a lányokkal.

Ott egyedül, a szobájában beismerte, hogy megdöbbent, amikor a hatok egyikeként felismerte magát azon a vázlaton. Érdekes volt. Legalább olyan érdekes, mint amikor rájött, hogy a művész ugyanaz a Sasha Riggs, akinek a képe ott lóg a New York-i lakása falán.

A lány azt állította, hogy a táj a képzeletében született, és ez talán így is van. Ő azonban ismerte azt az erdőt, nem is akárhogy. És azt is tudta, mi vár ott az út végén, a tündöklő fényben.

Elővett egy üveg vizet, a tabletjével ledőlt az ágyra, és rákeresett a két lányra, akiket a sors az útjába küldött.

Volt persze más módja is annak, hogy többet is megtudjon róluk, de ez tűnt a legtisztességesebbnek. Ő pedig hitt a tisztességben, legalábbis eleinte.

Afelől semmi kétsége nem volt, hogy nem mondtak el neki mindent, a kalandor és a látó, de ő sem osztott meg mindent velük, úgyhogy ez is tisztességesnek tűnt.

Először a kalandort nézte meg, mert az igazat megvallva a látó túlságosan is vonzotta.

Riley nem csupán Riley Gwin, hanem doktor Riley Gwin, mint kiderült, doktori címét régészetből, valamint folklórból és mitológiából szerezte. Született harminc évvel ezelőtt (ennyi idős korára két doktorátus azt jelenti, hogy megvan a magához való esze), szülei a régész dr. Carter Gwin és az antropológus dr. Iris MacFee. Gyerekkora nagy részét utazással töltötte.

Két könyvet és egy csomó tanulmányt meg cikket írt, hiszen publikálni létfontosságú. Ideje nagy részét azonban ásatásokon töltötte, vagy eltűnt kincsek és mítoszok nyomában kutatott.

Ebbe mindenképpen belefér a csillagok felkutatása.

Bran ekkor Sashára keresett rá.

Huszonnyolc éves volt, Matthew és Georgina Riggs (született Corrigan, elváltak) egyetlen gyermeke. A Columbián tanult képzőművészetet. Kevés cikk jelent csak meg róla, ami arra utalt, hogy kerüli a nyilvánosságot, igaz, az egyik legmenőbb New York-i művészügynökség képviseli. Hivatalos életrajza szerint az első fontosabb kiállítását a New York-i Windward-galériában rendezték, amikor ő mindössze huszonkét éves volt. Visszavonultan él Észak-Karolina hegyvidékén.

Hajadon, amit jó volt olvasni.

Ám Sasha Riggsben ennél sokkal több minden van, gondolta Bran.

Ezért aztán, így vagy úgy, sokkal több mindent meg kell tudnia róla. De nem ma este, ma este marad minden úgy, ahogy volt, és majd meglátjuk, mi jön.

Félretette a tabletjét és levetkőzött. Jobban szerette az estét, mint a reggelt, de mivel reggel ébren kell lennie, úgy döntött, alszik egy jót.