Chris Land

Lélekvesztő II.

Chris Land: Lélekvesztő II.

©Chris Land

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Borítókép: Ory Chalk művésznő engedélyével.

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/chrisland0223/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 9786156309075

mobi ISBN: 9786156309082

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó írásbeli engedélye nélkül.

Útmutató

* – A történet egyes szám első személyben íródott.

*** – A történet egyes szám harmadik személyben folytatódik.

Az ismeretlen szavak, mondatok dőlt betűvel vannak megkülönböztetve egymástól, melyeknek magyar megfelelője a következő szóban vagy mondatban megtalálható, ismétléseknél azonban hanyagolhatók.

A felhasznált irodalom sajnos nem áll a rendelkezésemre, mert képtelenség lenne felsorolni mindazon könyvek íróit és kiadványaik címét, amit elolvastam, hogy némileg tájékozott legyek az adott ország múltbeli és jelenlegi kultúrájában, szokásaiban. A további ismereteimet hallomásból, mendemondákból szereztem, a misztikumhoz közel álló jelen való világból merítettem, az izgalmas történetet pedig a fantáziám dúsította. A nevek nem takarnak valós személyeket, ha mégis egyezés mutatkozna, az csupán a véletlen műve.

Éjjel kettőkor, a mély sötétség leple alatt szólítottak fel minket a készülődésre, így Lahoud megterhelte pár kilóval a batyum, minek következtében Mágusom meglökte őt. – Honnan van ez a sok robbanószer?

– A terepjáró csomagterében a műanyag lap alatt rejtem el a szajrét – tuszkolt volna a kezembe két bontatlan ánizspálinkás üveget, melyeket az agresszortól csórhatott el. – Cipeld!

– Cipelje a nehézség, és aki issza! – vágtam vissza, erre belerámolta a táskámba.

– Hogy akadályozhatnánk meg a gyerekek útnak indítását? – súgta bronzemberem, mire a mögötte elhaladó Samír úgy istenigazából hátba verte.

– Sehogy, mert a kicsi Mira bánja – felelt ridegen, és fölrázta az apróságokat.

– Ha engem hergelne így, én már bemostam volna neki, bár szerintem te is hajlanál rá – mordult Lahoud, aztán egy burnuszt hajított hozzám. – Ez a tiéd, hidegek errefelé az éjszakák.

– Spóroljatok az elemmel – fejezte be régészem az ügyeletes tevére való pakolást.

Éjjel kettőkor indultunk útnak a gyerekekkel a tevék hátán. Eleinte egymás mellett haladtunk, de ahogy szűkült az út, libasorba fejlődtünk. A cikázó lámpák fényében az archeológus árnya megnyúlt, talpunk alatt fel-felsírtak a törmelékek, közben végighordoztam a tekintetem a környéken. Jobbomon meredeken fölfelé ívelő, kiugró hegyfokok emelkedtek, a réteges kőzet irdatlan nyúlványok képében sziklafüggönyöket alkotott, balomon fokozatosan mélyülő, veszedelmesen tátongó, zátonyszerű szakadékok uralták a térséget, amelynek alján feneketlen katlanok és vermek rejtőztek. Széttöredezett kövekkel teli terepen gyalogoltunk, néha itt-ott felvillant a lámpafény, kettészelve a sötétséget, de amint felmérte a törmelékkel felszórt területet, lekattintották őket. A csendes éjszakát csak az egyre erősebben ziháló lélegzetek, és a súlyos léptek alatt felhangzó kövek zaja törte meg. Erőltetett menet alakult ki, gyilkos iramot diktálva hajszoltak minket fölfelé. Ettől végképp kikészültem, lassan imbolyogni kezdtem, aztán beleakadtam egy vaskosabb kőbe és elvágódtam benne. Heverészésemet Lahoud zavarta meg, aki beért, fölnyalábolt, talpra állított, így tovább kellett mennem.

Az éjszakában minden másképp hatott, mint nappali fényben. A kecsesen ívbe hajló sziklazuhatagok zordon hasadékokká váltak kiugró szirtjeikkel, a látóhatárt beborították az embert megpróbáló fekete hegytömegek, melyek morcon álló, égbe nyúló csúcsokban végződtek, még a forróságtól áthatott sziklák is kihűltek a folytonosan süvítő szélben. Mögöttem a núbiai sem volt ura a helyzetnek, előttem néha Raman lába is megbicsaklott, erre törmelékek zuhantak a mélybe, apró koccanásokkal nekivágódva a peremnek, aztán egyre halkulva belevesztek a láthatatlan űrbe. Mivel Athina lemaradt és előrehajolva rátámaszkodott a lábaira, régészem is megállt a sziklafalnak dőlve, s miután a görög nő lerogyott a földre, sorra torpantunk meg, hálálkodva az előttünk lévőknek, így Omar pihenőt rendelt el.

Odaléptem az archeológushoz, aki zihált, alig kapott levegőt, aztán megérkeztek a többiek is, hogy tanácskozzunk egy kicsit, ám pillanatokig csak fújtattunk, megpróbálva túltenni a másikon. Bronzemberem mondani akart valamit, noha megszólalni sem bírt, majd a fal mentén leszánkázott a földre. Láttam rajta, hogy szédül, mellé roskadtam, szédüljünk együtt, közben beszédbe elegyedtem a húgával: – Hogy bírod?

– Egész jól – szuszogta, és közelebb hajolt. – Samírt átkutattam, de nem találtam nála fiolát.

A két férfi meglepődött, így elmosolyodtam. – Ezt már én is megtettem lent, épp ezért várj még azzal a keresgéléssel, mert nincs köztünk az, akinél a harmadik van.

– Hallod ezt, akhi, akkor még tarts ki! Csak tudnám, minek rohanunk ennyire, elvégre nem fog elszaladni ez az istenverte hegy, vagy arra is képes? – járatta körbe flakonját kifulladva a núbiai. – Meddig megyünk még?

– Nem tudom – jött meg Raman hangja –, de hasadék formájában már két bejáratot is magunk mögött hagytunk. Különben kár a gőzért, úgysem viszlek be titeket, sőt én sem megyek.

– Azt te csak hiszed – mondtam, és a felkászálódó görögre pillantottam.

Omar intésére nekivágtunk a további útnak. A menet mérsékelt tempóban haladt, és egy teraszhoz hasonló sziklapárkányon ért minket a pirkadat. Előttünk a beduin alakja tűnt fel, aki magányosan ült a peremen, így a régész felém fordult. – Mirjam bent van?

Mihelyt bólintottam, elfojtotta magában a mérgét és leült Dahsurhoz, aki a markába tette az adóvevőt, melyben Szutykoska hangja csapott fel: – Itt vagyok bent, ha szeretsz, értem jössz.

– Ne várj többet – vette vissza tőle a beduin a rádiót. – Találtam egy repedést. Ha berobbantjuk, itt is bejuthatunk, a feladat rátok vár, pihenő nincs, úgyhogy cselekedjetek!

– Rendben, de van egy kikötésem – egyezkedett a férfi. – A bejárat korántsem érdekel titeket, azért van rám szükségetek, hogy bent életben tartsalak benneteket. Talán segíthetek, ámbár a nőket és a gyerekeket megkímélhetitek, tehát ők itt maradnak.

– Halva született ötlet – kapcsolódott a szóváltásba Samír.

– Azért arra kíváncsi lennék, hogy a tevéket milyen módon veszed rá a kötélmászásra, ha berobbantjuk ezt a nyílást – vigyorgott az agresszor képébe a múmiaboncoló.

Raman pillantása a beduinról Omárra rebbent, közben a sebhelyes gyűlölködve nézte a núbiait, aki ettől végképp nem esett kétségbe, inkább cselekedett a társával együtt. Előkerült egy csomag danubit, s amíg Lahoud elrendezgette a hasadék kövekkel eltorlaszolt részénél, a többiek fedezékbe vonultak. Mágusom tekintetét követve a felszálló, ködszerű párán keresztül megláttam az ébredező napot, ami vakító sárgán bújt elő az ormok mögül, hogy bágyadtan melengető sugarai áthatoljanak a derengő félhomályon.

– Berobbantják mögöttünk a járatot és meglehet, hogy ezt a csodálatos napfelkeltét utoljára láthatod – mondta csendesen, s amint füttyszó hallatszott, a nő beljebb rántotta a gyerekeket, ugyanabban a másodpercben robbanás rázta meg a hegyet. A detonációtól bedugult a fülem, közben a kőzet megemelkedve, zuhatagként hullott a mélybe. A zajt visszhangozták az ormok, sziklák, falak, s miután alázúdult a kőzet, sűrűn gomolygó füstfelleg csapott fel, majd oszladozni kezdett, így ismét előtűnt a felkelő nap a végtelenben.

Lassanként merészkedtünk elő. A sziklában méretes lyuk keletkezett, fekete űr tátongott a helyén, melybe az aranyló sugarak is csak félénken hatoltak be, áttörve az évezredes sötétet. Raman felmarkolta nagyteljesítményű lámpáját, és a nyílás szélébe fogózkodva bevilágított rajta. – Kötél kell, sikerült vagy tíz méter mély krátert ütnünk.

Kisvártatva rögzítette a kötelet, aztán várakozásteljes pillantást vetett Omárra, akinek a ruháját meglebbentette a feltámadó szél, mire kegyeskedett megszólalni: – Tied az elsőbbség.

– De a nők és a gyerekek maradnak – szögezte le konokul. A réshez fordult, megrángatta a kötelet, a talpával betolta a felgyülemlett törmeléket, megkapaszkodott és bekebelezte őt a hasadék, utána a csomagok ereszkedtek le, azokat Dahsur és a görög nő követte.

– Te jössz! – lökött meg Samír. A núbiai megindult volna, ám az agresszor – megelőzve őt – előkapta a fegyverét, s mielőtt bármit tehettünk volna, lelőtt egy beduint, aki a fájdalomtól összerándulva zuhant a mögötte tátongó szakadékba. Még fel se ocsúdtunk, amikor a sebhelyes kezében már az adóvevő és Jamila volt. – Na, indíts!

Megragadtam a kötelet, és átbújva a repedésen felmértem a helyzetet. A járat szűk volt, tele szállongó porral, néha lehulló kövekkel, melyeket a talpammal sodortam a mélybe. Ezalatt a fiú akaszkodott rám, hogy sziklának támaszkodó lábamon átevickélve gyorsabban lecsúszkáljon, mint én. Amíg sorra érkeztek a többiek, körülnéztem a kietlen helyen, ahol zúzott kő borította az aljzatot, néhol denevérek maradványai rémlettek. A föntről beáramló levegő enyhén megmozgatta a légteret, a mészkő hűvöse belülről fakadt. Odébb sötét alagút eltorlaszolt szakasza tárulkozott fel, amit épp Dahsur tágított, s amely a vésetek alapján emberkéz alkotta járatnak bizonyult. Minthogy föntről sorozatos lövések hallatszódtak, Raman került elő. – Jól figyelj arra, amit most mondok: ha meghalok, otthagysz és továbbmész…

– Tiszta sor – helyeseltem. Mivel láttam rajta, hogy nem hisz nekem, hozzátettem: – Az se jó, ha túl hamar a beleegyezésem adom? Jó, bevallom, ha meg mersz halni, addig nyaggatom az égieket, míg vissza nem küldenek téged.

– Tréfás kedvedben vagy – humorizált, majd a kibontott járat falához vonszolt és rámutatott az odakarcolt jelekre. Belemélyedtem a kőfalra vésett írásba, amit lámpafények világítottak meg, ezalatt régészem komoran végignézett a társaságon, és úgy beszélt, hogy mindenki jól hallja őt: – Sokan nem érünk el ennek az útnak a végére, talán én sem, talán ti sem, hiszen ezen a helyen bármi megtörténhet, úgyhogy ha valakit baj ér, a többiek a sorsára hagyják, nem kockáztatnak, mert az az életükbe kerülhet.

– Valami latin vitaminról van szó – böngésztem a vésetet. – „Qui habet tempus, habet vitam.”

– Ki időt nyer, életet nyer – módosított szabadfordításomon bronzemberem, majd a sebhelyes és a núbiai civódására figyelt. Egy távirányítón vitatkoztak, aztán előkerült a fegyver, amit az agresszor ráfogott a társára, így Raman beszédbe elegyedett vele: – Samír, itt nem robbanthatunk, mert fogalmunk sincs, mennyit bírnak egyes kamrakomplexumok. Az omlásveszély anélkül is fönnáll, hogy te rásegítenél.

– Ne pofázz, arra indulj, talán megtalálod az unokahúgod – förmedt rá, mintha nem is a lányáról lenne szó, és a kibontott járatra bökött a fegyver csövével.

Amíg a fénykör áthatolt a nyíláson, hátrasandítottam. A föntről lógó kötél a helyén maradt, közben Omar figyelmeztető pillantást küldött az agresszornak, aki letette a távirányítót egy félreeső sziklára. Mivel éles fény vakított el, Mágusomra néztem. A nő a csuklójára ütögetve jelezte, hogy hiányzik a karkötője. Bár a régész ekkor már átbújt a résen, követtem, s miután felegyenesedtem, Lahoud közénk furakodva megragadta a karját. – Cseszd meg, itt marha nagy dörrenés lesz, az összes C4-em ráment.

Az archeológusnak egy szava se volt, de éberebb lett, mint valaha. A tekintete folyamatosan pásztázott, követve a lámpából áradó hosszú fénycsíkot, mígnem a legközelebbi elágazásnál a társa a falhoz préselte. – Hallod egyáltalán, mit mondok?

– Hallom – válaszolt beletörődve, s amint a núbiai elengedte, Raman a porban nem létező lábnyomok után kutatott, aztán fásultan megkérdezte: – Merre?

– Ala túl – jött hátulról, a férfi pedig egyenesen továbbment.

– Megmondanád, mennyi az idő? – kérdeztem, amint beértem őt, erre a szeme értetlenül rám villant, futólag az órájára tekintett, majd vissza a számlapra, és láttam rajta, hogy megértett. Hiába voltak körülöttünk elágazó alagutak, sötét folyosók, Raman az összes útvesztőnél, kanyarulatnál tudta, merre forduljon. Teltek-múltak a percek, aztán bronzemberem megtorpant, mert a járat közepén egy fáklya vöröses tüzében alakok bontakoztak ki, Daud előtt Szutykoska várt ránk. A cserfes kislány szokatlanul csöndes volt, de az archeológus így is megkönnyebbülten felsóhajtott, közben odasúgtam neki: – Most fog berobbanni mögöttünk a bejárat.

Nem vesztegette az időt. Amíg odarohant Mirához, pokoli robbanás rázta meg a falakat, és dübörögve végigszáguldott a labirintusszerű vágatok halmazán. Zengtek a járatok, melyek közül több a háttérben torlaszokat képezve beomlott, sivított a lég, repedt a szikla, por szitált mindenfelé, kövek hullottak a lábunk elé. Csak arra eszméltem, hogy a régész Mirával együtt a mészkőhöz taszított minket, föntről pedig megállás nélkül vakolat és törmelék potyogott, aztán irdatlan csattanások következtek, melyek jelezték, hogy sorra szakadnak be az aknák, végül csönd lett, amit néha kísérteties robaj szakított meg. Lassan szedtük össze magunkat, s amint a por leülepedett, számba vettük a sérüléseket. Minthogy apróbb horzsolásokon kívül komolyabb baj nem történt, elindultuk felderíteni az aknák sötétbe vesző szakaszait.

*

Már vagy egy órája róttuk a kanyargós folyosót törmelékek halmazain átlépdelve, amikor egy pillanatra lüktető morajlás ütötte meg a fülem, és a búgócsigaszerű hang végleg elhalt a térben. Előttem Raman ment lámpájával pásztázva a sötétben, utánam sorban a többiek következtek. A férfi percek múltán megállt, féltérdre ereszkedett, a falra irányította a körkörös fényt, megvilágítva egy fekete bemélyedést, így csöndes várakozás állt be a háttérben. Mellé telepedtem, megpróbáltam benézni a végtelenül feketének tűnő nyílásba, de az alkarjával visszatolt és a szemével intett, hogy ne tegyem. Lehajolt, mintha imádkozna, majd finom mozdulatokkal elkezdte letisztogatni a kövezetről a vastag porréteget. Másodpercekig töprengett, aztán levetett burnuszát a kezembe nyomva fölpillantott, hogy megállapítsa, milyen magas a járat, amit úgy négy méternek becsültem, ám mielőtt bármit is tehetett volna, a vállára tettem a kezem, hogy maradásra bírjam. Tekintetemmel a kis boszorkát kerestem, aki hívás nélkül ott termett. – Engem akarsz?

– Jamila, nem kell, hogy jóban legyünk, a segítségedre viszont szükségünk van. Érzed bárki halálát? – A gyerek megcsóválta a fejét, erre szembefordultam a régésszel. – Figyelj, a kislány megérzi a halált, de azt nem, ha bárkinek baja esik közülünk, gondolok itt kéz-, lábtörésre, sebesülésre és hasonlókra. Óvatosnak kell lennünk, az összes veszélyforrást kerülnünk, vagy lehetőleg időben felfedeznünk, és tenni ellene, hogy ne következzen be.

– Ezen leszek – nyugtatgatott az archeológus. Magához rendelte Lahoudot, bakot tartatott vele, majd egy csodálatos hátraszaltóval átlendült a lyuk másik felére. Valami halkan reccsent a testsúlya alatt, amire ő is felfigyelt, s amely bizalmatlanná tett mindkettőnket, továbbá arra intett, hogy így vagy úgy, de a lányka is tévedhet.

– Menj onnan! – dermesztettem le. – Itt nem az lesz, amire számítasz.

Bronzemberem – alig érintve a padlót – kifejtette: – Elképzelhető az is, ha most megmozdulok, több kárt okozok, mint hasznot. A kő… szerintem a kövezet indíthat be valamiféle folyamatot, vagy a nyílással szemben lévő kőkocka.

– Nincs igazad, menj onnan, Gamal, vidd odébb a piciket! – szóltam erélyesen, mire a társa hátraterelte az egész bandát. A zsivaj közepette is meghallottam az újraéledő halk morajlást, ekkor már hadartam: – Az az érzésem, hogy a rés oldalai vannak veszélyben. Tudom, hogy nem vagyok egyiptológus és nem értek hozzá, de nézd csak – fordítottam a lámpafényt a sötét nyílásra, amiben duplakar volt látható, aztán felegyenesedve beléptem a négyszögletes rés elé, a núbiaival a sarkamban.

– Ne! – kiáltott a régész, bár az égvilágon semmi sem történt, még a halk, figyelmeztető robaj is megszűnt. Gyanúsan kémleltem a padlóra, amin fél kézzel támaszkodott, erre lefújta róla a port, de a mozdulatokra az alatta lévő deszka enyhén megereszkedett, azzal egyidőben a benyílóban dübörgés keletkezett. Miután ledobva a lámpát benyúltam a résen, s a lábaimmal kitámasztva magam megragadtam a bal oldali kart, hogy Lahoud segítségével megállítsuk a beindított folyamatot, az archeológus is mozdult, de későn eszmélt, mert abban a pillanatban mindkét irányba kirobbant a nyílásból két keresztben lévő, egymást fedő vaskos fahenger. A jobb oldali sivítva szelte a levegőt és könyörtelenül áttörte a szemközti falat, így éktelen zajjal becsapódva apró kőszilánkok pattogtak, míg a bal oldali, amit a társával tartottam, a felemelkedő Ramant kapta oldalba, hogy a gránitfalhoz vágja. Amint elengedtük a kart Gamallal, a férfi lehanyatlott, közben a henger a felületnek ütközött, levált róla a fa, a hegyes kardszerűség acélja pedig éppúgy belefúródott a sziklába, akár a párja. Visszhangzott a tér, míg átmásztam a henger alatt régészemhez, akinek a testét kőszilánkok fedték, és a bordáit tapogatva görnyedten visszatartotta a lélegzetét. Utánam Lahoud érkezett, hogy kigombolva az ingét felmérje a kárt, végül bronzemberem is felnézett rám. – Honnan tudtad?

– Az ankh-jel jutott az eszembe. A járat egyenes és keresztben a lyuk, aztán a jel hurkos vége kétfelé indul el, meg az idő; másodpercek döntenek a sorsunk felől.

– Itt fáj, akhi? – nyomkodta az oldalát a núbiai, s mihelyt az archeológus felnyögött, készen állt a diagnózis: – Bal oldali borda meggyötörve, véleményem szerint nem tört el, ami korántsem azt jelenti, hogy nincs megrepedve. Néha hallgass a nőkre is, mert jók a megérzéseik.

Amikor Lahoud a hátára dobva a kötelet fölsegítette a társát, elmarkoltam a batyum, Raman meg a sziklának tántorodott. A núbiai utánakapott, ám a férfi elhárította a segítségét. – Minden oké, Gamal, most még kíméletlen, ennek dacára nem lesz gond vele – hangoztatta, majd a táskámra erősített burnuszról rám tekintett. – Ne nyugtalankodj miattam.

– Én? Dehogy – bizonygattam, míg hátulról érkező fénycsíkok világítottak meg minket. Ekkor Raman a fal mentén tapogatózva megindult, a társa pedig mellé surrant, nem fogta meg a karját, de minden eshetőségre készen szorosan mellette lépkedve haladt tovább.

*

Egyre nehezebben jutottunk előre a sötét alagutakon, amelyek egymásba nyíltak, és semmiféle rendszert nem mutattak. Néhol falra erősített bronzkarikákban fáklyákra leltünk, amelyeket – spórolva az elemmel – sorra gyújtogattunk, ezáltal lángnyelvek és cikázó elemlámpák fénye világította meg az egyszemélyes, keskeny, mégis igen magas folyosót. Rücskös, sivár mészkőfalak mentén haladtunk, a levegő áporodott és fojtó volt. Mivel a járat magassága egy idő után csökkent, lelassítottam a lépteimet és felsandítottam. A háttérben szemlélődő Raman is elmerülten tanulmányozta a fölöttünk kialakított teret, közben torlaszt képeztünk, ezért néhányan – félretuszkolva minket – továbbmentek, a mögöttünk lévők pedig megállni kényszerültek. Mivel egymásra pillantottunk bronzemberemmel, kihasználtam a helyzetet. – Nem tetszik ez nekem, rossz érzésem van, itt valami lesz.

– Mire célzol? – tudakolta, miközben távoli, puffanó hangok hívták fel magukra a figyelmet.

– Pontosan erre – mondtam, s ahogy fölzárkóztam a núbiaihoz, belerúgtam egy kőbe. Az addig üresen tátongó útszerűség földjén megszaporodtak a frissnek látszó törmelékek. Megemeltem a markomban szorongatott fáklyát, melynek füstje hamar szétoszlott a plafonon, míg az egyirányú barlangrendszer tetejét szemügyre vettem. Repedés keletkezett a sziklában, amit talán a robbantás okozhatott, mert a törmelék szorgalmasan potyogott alá. Halk, morajló zaj kíséretében tovább hasadhatott a szikla, és hátul is leomlott az oldalfal mészkődarabja sűrű porfelleget kavarva, ugyanakkor Raman is félrerántott egy szikladarab elől, ami döngve csapódott a földbe, közvetlen utána homokeső zúdult a nyakamba.

Füttyszó hallatszott, megállt az egész banda, a köhögés is abbamaradt. A férfira néztem, akinek a haját finom, szemcsés por lepte. Felrakta az egyik lábát az imént leszakadt szikladarabra, a vállán lógó kötél nagy részét is megtámasztotta rajta, majd az agresszorra emelte a szeme világát. – Samír, forduljunk vissza, mert állítom, hogy öt percen belül beomlik ez a szakasz. Nemrég elhaladtunk egy kereszteződésnél, arra lehetnek még járható alagutak, itt viszont meghasadt az egész járat, ami veszélyt rejt magában.

Minthogy sokan a falnak támaszkodtak, feltűnt a sebhelyes, aki magához szorította Mirát. Amíg a lámpája fénye megtalálta a régészt, olyan átható repedésszerű sivítás és ropogás keletkezett, hogy a fáklyaláng megrezgett, hátulról pedig Jamila is megérkezett. – Valaki meg fog halni, körülötte fekete vér lesz – mondta szinte közömbösen és a falnak dőlt, mintha az ítélet elől nem lenne menekvés. A hangja olyan meggyőzően hangzott és annyira érzéketlen volt, hogy megborzongtam tőle. A pillantásom Ramanra siklott, aki jelezte, hogy mindent hallott.

– Gyerünk tovább! – rendelkezett Samír, meglódította Szutykoskát, de senki se mozdult.

Akkor már dörömbölt bennem a feszültség, mert minden érzékem azt súgta: ki innen, minél gyorsabban. Az agresszora kiáltottam, aki köhögött, és a visszhang hatására visszanézett, így belekezdtem: – A kén égése során lezárt térben kén-dioxid képződik, és mi van, ha a közelben van ilyen kamra, ami megrepedt? A kén-dioxid pedig a szervezetre erősen mérgező hatást fejt ki, elsősorban a légzőszerveket támadja meg, kis mennyiség a belégzése is káros, nagyobb mennyiségben azonban hamar fulladást idéz elő. Szúrós szagú, köhögésre ingerlő gáz, nem marja még a nyálkahártyád?

Amint éles sivítás keletkezett, kitört a pánik. A núbiai, mintha csak erre várt volna, kitépte Samír markából Mirát, és egyben felém taszította Leilát, közben a férfi Jamilával együtt megragadott, hogy visszavonszoljon a folyosón. Törmelékeken átbukdácsolva nyomultunk a járat ellentétes irányába, ahol omlott a vakolat és tompa puffanások töltötték be a vájatot, közben a lábam beleakadt egy sziklába, hasra estem, a kezemből elgurult a fáklya. A régész olyan erővel rántott föl, hogy nekivágódva a falnak kiszakadtam a szorításából, a zsákom lezuhant a padlóra, a háttérben pedig csikorgó csattanás töltötte be a teret. A porfelhő is megérkezett, homok zúdult rám, aztán a Mágus, ennek következtében mindketten elvágódtunk. Térdre küzdöttem magam, elkaptam a nő szeme elé emelkedő karját, őt meg ülő helyzetbe húztam. Előttem porfelhőbe vesző, halványan cikázó sugarak szántották a falat, hogy utána kialudjanak, így hátborzongató sötét lett. Leila fölsikoltott, kő zuhant le óriási zajjal becsapódva és hangos döngés kíséretében kőszilánkok repkedtek. A nő is felnyögött, erre elkiáltottam magam: – Fényt! – Abban a másodpercben az arcomba csapott egy fénysugár, bronzemberem letette a hóna alól Jamilát, és megláttam Mágusomat, akit félig betemetett a törmelék.

– Vigyázz! – tolakodott oda Raman. Kövek koppantak a járat padlóján, míg kibányászta a húgát, a karjaiba vette őt és felállt. Én is elmarkoltam a lányka csuklóját, hogy kifelé rángassam, de az archeológus rám szólt: – Nyugalom, vége a kaotikus állapotnak, pár lépésre van az elágazás, a többiek ott várnak, az omlás is megszűnt, hallgasd csak…

Csend lett, zúgó, vészjósló csend. Mialatt Jamila követte a férfit, megfordultam és belevilágítottam a sötétbe, ahol csupa romhalmaz lepett mindent. Átmászva az omladékon az egyik szikla fogságában egy összetekert kötéltekercsre leltem. A talpammal odébb tolva az apróbb kőréteget cibálni kezdtem a kötelet, noha a magmatikus kőzet nem engedett.

– Hagyd, majd én – jelent meg a régész. Könyékig felgyűrte az ingét, aztán nekilendült. Az erőlködéstől kidagadtak az alkarján az erek, s míg billent a szikla, hogy kikotorjam alóla a köteget, lehajolt és felvette a lámpáját. – A lámpára nagyon vigyázz, itt bent az életed függ tőle. Ha nincs rá szükséged, akaszd az övedre, és takarékoskodj az elemmel.

Fölnéztem rá. Borostás képén lerakódott por csillant, s az eltorlaszolt vágatot vizsgálta, de amint észlelte, hogy figyelem, színtelen hangon közölte: – Ne lepődj meg, ha most kibontom ezt a járatot, ugyanis meg kell találnom Lahoudot, és… – elharapta a mondatot, majd mással folytatta: – Meglásd, kiviszlek még innen.

– Na, igen – másztam át egy csomó törmeléken, pásztázva a lezuhant kőzetet, aztán valami feketén állapodott meg a tekintetem. A vakolat alól egy bőrcsizma bukkant elő, arrébb meg a hozzá tartozó beduin tűnt föl: a feje szétroncsolva, körülötte sötét foltban vértócsa.

A régész mellém csörtetett, térdre vetette magát; talán azt hitte, hogy a núbiai az, ezután fölpattant, megfogta a vállam és odébb húzott. – Hogy jutott eszedbe a kén-dioxid?

– A rohadt életbe, nem ez érdekel téged, hanem az, hogy végleg berobbant mögöttünk az alagút, amin kijuthattunk volna, aztán a társad és Mira; a táskám, amiben a víz van; az adóvevő, meg ez a hulla. Jamila igazat beszél, te is így jársz – böktem a hullára –, én is, hát nem fogod fel? A nyavalyás kis boszi megértette, te meg képtelen vagy…

Raman megrázott, az arca nyugodt volt, ahogy rám pillantott. – Ezt máris befejezed! Szedd össze magad, én is azt teszem, kiborulásnak itt nincs helye! – szorongatta meg a karom, és békülékenyen átölelt volna, ha el nem tolom.

– Először lecseszel, végül hízelegsz. Igen, hülye vagyok és idegbajos, de te épp elég türelmes, hogy mindezt elviseld – másztam le a kőhalmazról. – Hol a francban van a táskám?

Visszafordultam, mert a régész túlzottan csöndben maradt. Egy kupac tetején üldögélve nézett, felhúzott térdén pihentette a könyökét, ujjain megtámasztotta a fejét, kezében a zsákom, vállán kötélhalmaz, aztán fölegyenesedett, tett két-három lépést, majd megvilágította a beomlott és eltorlaszolt szakaszt. – Nem is tudom, hol fogjak neki.

– Van arra valami érdekes? Mutassátok! – jött a háttérből a núbiai hangja, erre összenéztem az archeológussal. Mivel mozdulatlanok maradtunk, a múmiaboncoló is csatlakozott hozzánk. Szélesen vigyorgott, az inge elszakadt, a szája járni kezdett: – Bocs a késésért, de az üreg, amin átbújtunk, csöppet szűknek ígérkezett, így időbe telt, míg átpasszíroztak rajta engem. Csak nem értem aggódtatok?

– Mi? Dehogy – tapogatta meg a bordáit bronzemberem. – Csak a vizet kerestük.

– Ilyen nagy hévvel, hogy egyhelyben álltatok?

– Szakadj le rólunk – indultam vissza a többiekhez, és ezúttal a férfiak követtek.

Mivel az elágazásnál Leila kuporgott a földön, Lahoud megnyomkodta őt, s míg felsegítette, megkérdezte: – Fel tudsz állni és jössz magadtól, vagy csapjalak a hátamra?

– Gyerünk tovább! – rendelkezett Samír.

A Mágus talpra vergődve közelebb lépdelt hozzá. – Így nem sokáig bírjuk, pihenni kellene.

– Azt mondtam, tovább! – üvöltött az agresszor és magához szorítva Mirát előkapta a pisztolyát, mégsem mozdult senki. A mocskos arcokból kivillantak a csillogó szemek, az elcsigázott tekintetek. Jamilára siklott a pillantásom, aki a núbiait figyelte, a rászüremlő fényben pedig az árnyékával játszott. Stukkert formált a kezével, a fegyver Gamalra irányult, majd elsült. Riadtan markoltam a társába, míg a sebhelyes hajthatatlan volt és ádáz. – Indulás!

– Nem – tört ki az elfojtott indulat Leilából.

Samír visszakézből jókora pofont kevert le a nőnek, aki a lendülettől a toxikológus karjaiba zuhant. A régész azonnal megindult, de a Mira halántékához szorított fegyvercső megállította, erre az agresszor még inkább hergelte őt: – Ne fogd vissza magad, lássuk, mire vagy képes.

A núbiai reszketett a dühtől, a harag benne már csillapíthatatlan méreteket öltött és mozdult, ám a fegyverből kicsapó torkolattüzet követő dörrenés megtántorította. Zengett a tér, felnagyítva a dörejt, a felhevült indulatokon túl csaholás lármája töltötte be az elágazást másodpercekre. Lahoud a karjához kapott, míg a mögötte álló beduin hanyatt esett. Bronzemberem a húgával együtt a múmiaboncolóhoz ugrott, ezalatt Mira moccanni se mert a sebhelyes kezei közt, aki dermesztő közönnyel nézte végig, hogy a toxikológus karján átfúródott lövedékkel leterítette a beduinvezető egyik emberét.

Leila előhalászta a táskámból a mentőcsomagot, megpróbálta leápolni Lahoudot, aki annyira vérzett, hogy a géz maradékát is a zsebébe gyűrte, így régészem vette őt kezelésbe.

– Időnként nem undorodsz magadtól? – irányítottam a lámpafényt az agresszorra. Erre már a férfi is felemelte a fejét, szemében nyugtalanság lángja lobbant. Mögöttünk a vérszag elnyomta az izzadság szagát, és édeskésen terjengett a levegőben.

– Lázadsz te is? – siklott rám a fegyvercső.

– Isten ments – szóltam kis szünet után –, de a picik éhesek, álmosak, a mi figyelmünk is lankad, márpedig ha vannak itt kincsek, akkor csapdákat rejtettek el a továbbiakban is, tehát szükségünk lehet még az éberségre. Nem kell lövöldözni ahhoz, hogy bármire kényszerítsd az embert, hiszen épp úgy lehetsz te is áldozat a figyelmetlenséged miatt.

A hirtelen beállt csend nyomasztóan hatott. Samír a zsákjából pálinkásüveget kotort elő, közben pillanatokra sem tévesztett szem elől és Mirát se engedte el. Belekortyolt az alkoholba, majd reszelős hangján felnevetett. – A bajod az, hogy felpofoztam, de még te is kaphatsz, mert a nőket, ha hisztiznek, fegyelmezni kell, és ha ellentmondanak, meg kell büntetni őket.

– Az erőszak a gyávák és gyengék fegyvere, főleg nőkkel és gyerekekkel szemben – állt fel Raman a védelmünkre kelve. – Ha egyenlő erőviszonyokat akarsz, gyere, verj meg engem.

– Na jó, merre? – kérdeztem felé lépdelve, mire a Mágus csatlakozott hozzám a kicsikkel, csak hogy elkerüljük a felesleges összecsapást. Samír felsőbbrendűségét hirdetve cinikusan elhúzta a száját, majd megadta az öt közül a neki tetsző útirányt.

*

Az labirintus egy kamrán vezetett tovább, ami hirtelen mélyülni kezdett, közben egymást keresztező fénysávok cikáztak a falakon a sötétben. A lefelé vezető vágat kétoldalt kiszélesedett, az oldalakon elhelyezkedő szegély emelkedett, végül egy derékmagasságban elhelyezkedő, négyszögletes lejtős aknába torkollott az egész. Sorban bújtunk be az átjáróba, és majdnem négykézláb csúsztunk át rajta. A núbiait követve pár méterrel odébb véget ért a szűk tér, így Raman érkezett mellém, a lámpafénye végigsiklott a magasba ívelő falak mentén. Mozdulatlanul fürkészte a fölöttünk elterülő magasságokat, az arcán árny futott át, és ahogy elnéztem, nem sok jót várt az elkövetkezendőktől. A társa után lépkedve a talpam szemcsés porba tévedt, ami egyre süppedt, valamivel később a cipőm már laza homokban veszett el. Kezemmel a falnak támaszkodva hátranéztem, a tekintetemmel Jamilát kerestem, de mivel nem láttam őt, régészemre függesztettem a szemem. A férfinek sem tetszett a dolog, mert rosszat sejtve, szálegyenesen állt, bokáig süllyedve a homokba. Gyakorlott, szakavatott pillantásokkal mérte fel, hol lehet csapda vagy kelepce. Kifinomult ösztönei azt diktálhatták, hogy ne menjünk beljebb, ennek hangot is adott, mert hátraszólt: – Maradjatok ott, ahol vagytok!

A sötét fenyegetőnek tűnt. Levettem a kezem a hideg sziklafalról, és félig kihúztam a lábam a finom, szemcsés porból. – Errefelé omlik a talaj.

– Futóhomoknak tűnik. Lahoud, gyere vissza, ez homokcsapda!

Amikor a toxikológus megfordult, már csak combtól fölfelé látszott, morgott is, mogorva és ingerlékeny volt. Miután kiküzdötte magát térdig, megcsikordult a plafon, éles és átható moraj töltötte be a folyosót, mintha valami megereszkedett volna, de a hang elhalt. Hátborzongató csend következett, tovaillanó tekintetek kutatták a hang forrását; előttem a múmiaboncoló idegesen vizslatta a sötétet, az archeológus meg a fönti térséget.

– Usekh! Lahoud, kifelé onnan, ez függőkő! – kiáltott a régész, közben gigantikus kőtömb indult meg föntről felénk, és a fal két oldalán szikrát hányva iszonyú sebességgel közeledett. A núbiai védekezően maga elé kapva karjait hátrált, Raman visszarántott, a lezuhanó kőtömb pedig – maga alá temetve Gamalt – óriási robajjal becsapódott a felületbe. Beleremegett az alagút, a zsivaj észtveszejtő volt, a légteret elárasztotta a sok por. Raman ösztöne jól működött, engem megmentett, de a társát nem.

Éreztem magam mögött a férfi feszes testét, ziháló lélegzetét, kegyetlen iramban dobogó szívét, s amint a pánik alábbhagyott, a por leülepedett, valahonnan a mélyből fájdalmas, halk nyögés hangzott fel, mire térdre rogytam. – Fényt ide!

A reszketeg nyaláb végigrohant a méretes kőtömbön, majd megállapodott Lahoudon, aki deréktól lefelé, végtagjaival szorult a mészkő alá. Eltorzult arcát belepte a por, és néma döbbenet tükröződött a szemében. A férfi nem vesztette el a lélekjelenlétét, így két oldalról kezdtük el kotorni a núbiai és a tömb alól a homokot. A többiek tehetetlenül álltak, csak Leila jött segíteni, erre a bátyja rászólt: – Hozd a kutyát!

Határozottsága cselekvésre sarkallta a húgát, de mire megfordult, bronzemberem füttyentett, az eb pedig farkcsóválva megjelent, így a nő odacibálta a koszfészket.

– Gyerünk már, kaparj! – kiáltotta, a hangja azonban sírásba fulladt.

Ezalatt kiszabadítottam a toxikológus karját, aki alig volt magánál, közben Raman is meglökte a húgát. – Most nem érünk rá bőgni, tartsd a lámpát és Gamalt…

– Jaffar, ha nem ásol, kitaposom a beled – társalogtam az ebbel, majd a homokra ütögettem.

Amint a kutya felbuzdult, Mágusom elmarkolta a lámpát, Lahoud fejét az ölébe fektette, és beszélt hozzá. Csak egy pillanatra néztem fel, ami elég volt ahhoz, hogy lássam az agresszor megvetését, mellyel figyelte az igyekezetünket, aztán nagyot köpött és belekortyolt a szeszbe. Jaffar prüszkölése térített vissza: a bolhás a mellső lábaival kotort, s ahogy teltek-múltak a percek, Raman aggodalma is egyre nőtt. Fájdalom nyilallhatott a gyomrába, mert odakapott, mégis erőt vett magán, és ettől függetlenül ásott tovább. Szeme elszánt fényben égett – ekkor jöttem rá, hogy sosem fogja feladni, vészben és pokolban is lehet rá számítani. A núbiai föleszmélt, nyögött, arcán rémület és kétségbeesés váltakozott, amikor a társára pillantott, erre a férfi biztatta őt: – Ne add fel, kiszedünk innen!

Lahoud hangja először elhaló volt, majd erőteljesebb: – Hogy a kórság vitte volna el az átkozottakat! Leila, megbocsátod a félrelépésemet?

– Persze, hogy megbocsátja – feleltem helyette.

– És hozzám jönnél feleségül akkor is, ha deréktól lefelé…

– Vedd úgy, hogy már össze is eskettelek benneteket.

– És ha megmaradna az alsó részem?

– Akkor gondolkodási időt kér – bólogattam, majd az archeológusra néztem. – Erre az oldalra gyere, itt már kezdhetünk valamit vele.

Leila arrébb cibálta az ebet, amint csodálatos kis lyukat készítettünk ketten Gamal jobbján, közben a régész megfogta őt a hóna alatt, és óvatosan húzva kiszabadította társát a mázsás kő szorításából. Egy pillanatig érdeklődéssel szemlélte az épségét, aztán végigtapogatta a lábát, feltépte az ingét, de ezt már a toxikológus se hagyhatta szó nélkül, mert nagy erőfeszítéssel fölemelte a felsőtestét és elvigyorodott. – Nem is volt olyan nehéz ez a kő, bár rafkós ötlet volt… ej, akhi, ne te vetkőztess, én ezt a húgodra bíznám.

– Föl tudsz állni, vagy csapjunk a hátunkra Leilával? – érdeklődtem megtermett alakját méregetve, aztán elbizonytalanodtam a kilók láttán, így kissé módosítva hozzáfűztem: – Talpra, ember, sajnos nekünk a tested túlsúlyos teher, hiába vagyunk ketten.

A núbiai hamar összeszedte magát, s mintha mi sem történt volna, lemaradva a gyerekekhez pártolt, míg visszatértünk az elágazáshoz és bekanyarodtunk a Lélekvesztő egy másik járatába.

*

Már jó ideje lefelé vezető vágatokban bolyongtunk, amikor szűkült az aknafolyosó, és egy lejáróba torkollt. Összetorlódott a társaság, félrehúzódtam, így a sebhelyes körbenézett és meglökött. – Te mész elöl.

A lejáró félelmetesnek hatott, mert ingatagnak tűnő lépcsőfokok sorakoztak a mélybe nyúló úton, beleveszve a koromfekete sötétségbe. Kétoldalt rideg fal emelkedett, még rajta voltak az évezredes véső vájta hosszú csíknyomok. Tétován megindultam az akna lépcsőin, de amint megbillent alattam a kő, a falnak támaszkodva és az egyensúlyomat visszanyerve megmakacsoltam magam, közben a háttérben régészem lopva egy-egy pillantást vetett rám, és csakúgy félvállról megjegyezte: – Vigyázz, billenő kövek!

– Ja – ocsúdtam fel –, ha ilyen jól tudod, gyere közelebb és vezess!

Bronzemberem előrefurakodott az egyszemélyes vágaton, majd mellém érve még egy fokkal lejjebb lépett, így az arcunk pont egy magasságba került, amikor rám tekintett. – Jamila jelezte, hogy itt többen gallyra megyünk, ezért, ha rám hallgatsz, lemaradsz. Itt a képzeletnek nincs határa, a szerencsére pedig nagy szükségünk lesz ezután is, már ha létezik olyan. Nem tudhatjuk előre, mikor van késő, csak ha már az van, ezért próbálj úgy helyezkedni, hogy egérutat nyerj, ha szükség lesz rá, és ne törődj semmivel, menj, mert sosem lehetsz biztos benne, mit hoz a következő perc – mondta fojtott hangon, aztán előrefordult és megindult. Kétszeres óvatosságra intették őt az addig történt események, mert alapos, megfontolt mozdulatokat tett, pásztázó lámpája fénye szemrebbenésnyire sem állapodott meg sehol, a lépcsőkön cikázott, végül megakadt pár bronzkarikába tűzött fáklyán.

– Ez figyelmeztetés – súgtam, majd elővettem a vihargyújtómat, s miután odaértem mellé, tüzet csiholtam. Azonnal vöröses fény töltötte be a teret, szürkésfekete árnyakat varázsolva a kietlen, csupasz sziklafalakra. Ahogy haladtunk egyre lejjebb, még több, sárga lánggal égő fáklya gyulladt a minket körülölelő térben.

– Amíg nincs más megoldás, maradj a közelemben.

– Kérned sem kell rá – nyomtam a kezébe az egyik fáklyát, így a férfi az övére akasztotta a lámpát, tekintetét pedig az előttünk tátongó sötétbe fúrta. Később koponya került az utunkba, míg a lépcsősor további részén szanaszét hevertek a hozzá való csontok, így átléptem őket és felsóhajtottam. – Hiszel az előjelekben?

– Nem – közölte tapintatosan, de sejtettem, hogy csak letagadja.

Pár perc múlva izzadtságban fürödtünk, bár a hideglelés mindegyikőnkben megmaradt, még a sercegve lobogó fáklyák sem oszlatták el a félelem gyötrelmes, bizonytalan állapotát, mert csípős füstjük folyamatosan marta a szemet, csepegésük ingerelte a nyálkahártyát. Régészem hallgatag lett, a sötétség egyre erőteljesebb. Szörnyű csend telepedett közénk, idegesítő és idegtépő csend, ami csak eltompítja az embert. Az útvesztő kanyarodott, ekkor Raman megbillenve előttem a falnak tántorodott, így utánakaptam, hogy visszahúzzam őt a nyirkos ingénél fogva. – Nyugtalan vagyok, ne menjünk tovább, inkább keressünk másik aknát.

– Ezt mondd Samírnak – nézett rám. Hangjának egyetlen rezdülése sem árulta el, hogy kavargó indulatokkal küszködne vagy feszült lenne. Már épp fordultam volna, hogy a belső remegés hatására szóba elegyedek az agresszorral, amikor az ujjai szelíden visszatartottak. Rápislantottam, ő feljebb emelte az arcát, hogy ismét rám találjon a kézfejével oltalmazott hunyorgó barna szempár, melyet a hosszú órák sötétsége után éppúgy megfájdíthatott a lobogó fény, akár a többiekét. – Hagyd, csak rosszabb lenne, a fickó néha nem ura a saját idegeinek, főleg akkor nem, ha iszik.

Egyetértve lépcsőztünk tovább, a kövek inogtak a talpunk alatt. A férfi néma maradt, lankadatlanul fürkészte a sötétet. Faggyúmécses került a lábamhoz – felszedtem, és meggyújtva azon tanakodtam: vajon minek tették az útba… Aztán kezdett megfogalmazódni agyam rejtekén, de sehogy sem akart felszínre törni az eredmény, pedig rémisztőnek, mégis ismerősnek hatott a jelenség. Fokozatosan járt át a rettegés, a kezemben a fáklya megremegett, az árnyak a falon éjfeketék lettek, haláltusájukat vívták, kegyetlen képeket, ijesztő rémalakokat öltöttek, majd megcsapott a halál lehelete, a számban éreztem az ízét, és az orromba hatoló facsaró bűzét. Lelkem mélyén már tudtam, mi vár ránk az út végén, s talán ennek hatására mögöttem utolsót sercent egy bronzkarikába tűzött fáklya, kialudt, végül a tartógyűrűjéből a padlóra hullt. Az archeológus is túl hallgatag és zárkózott volt a járat utolsó lépcsőin, míg leértünk. A bejárattal szemben álajtót helyeztek el, televésve hieroglif írásjelekkel.

– Baj lesz, ha kinyitod – szólaltam meg, és magabiztos pillantásom találkozott Raman tétova tekintetével. Ahogy elnéztem, őt is meglephette valamilyen alattomos bizsergés, mert körülvizslatott a szűk térben, majd a mélybarna írisz visszatért hozzám. Az ösztönei neki is működhettek; egy darabig komoran szemlélt, aztán újra a régi, nyugodt felfedező lett.

A kőfal felületére vésett írásba mélyedt, ujjait végighúzta az ókori írásjeleken, hátralépett egy lépést, és a lobogó lángnyelvekkel kísérve kisilabizálta a hieroglif jeleket: – „Ismered-e a kapu nevét, hogy kimondd színem előtt? Így felelek: Shu isten, a Pusztító.” – Amint a fáklyafény lejjebb siklott, a szöveg folytatódott: – „Shu isten meglátva engem örömmel fogad, s a tűzszellemek is hozzám sietnek… Így a láng, mely erejét adta, nem lesz megrabolva. Így a torkodból elősüvítő viharok, démon, nem zúdulnak ellene. Ne lépjen az útra, hol gonosz...”

– Tovább – biztattam.

– Vége, nem fejezték be – nézett rám.

– Ki az a Shu?

– Ősisten, a levegő és a légtér ura, Tefnut istennő párja. Az idézet a Lélegzetek Könyvéből való, a Kilépés a Fénybe című fejezet egy részlete.

– Hát ez vészesen hangzik – közöltem tömören. – Egyértelműen arra utal, hogy gáz van, ha kinyitjuk ezt az ajtót.

Régészem a társát kereste a háttérben, és elég volt egy biccentés ahhoz, hogy Lahoud lefelé tuszkolja az agresszort, Mágusom meg visszaterelje a gyerekeket, közben Samír is leért, majd ráförmedt bronzemberemre: – Mire vársz? Nem tudod kinyitni?

– Nem – ecsetelte kimérten a férfi.

– Akkor robbantunk – tépte le a vállamról a táskámat, és plasztikot vett elő.

– Teszed vissza – csapott a kezére a múmiaboncoló.

Megcsóváltam a fejem és a mécsesre néztem. – A gázoknak elég egy szikra, hogy berobbanjanak. Itt úgyis az fog történni, ami a Nagy Könyvben meg vagyon írva.

– Vagyon és szegénység, itt még az is megtörténhet, amit a könyvedből kihagytak – mordult rám a núbiai, elszedte a sebhelyestől a féltve őrzött plasztikot, amivel az archeológusra bökött. – Majd ő kinyitja valahogy, addig kerítek egy porszívót, mert takarítani fog.

– Menj vissza a feljáróba – lökött meg a férfi, bár egy tapodtat sem mozdultam. Pusmogott az orra alatt, de nem vitatkozott, helyette letérdelt, s a fáklyával megvilágítva a gránitajtó oldalát fújkált és keresgélt. Kezével elsöpörte a homokot a résekről, közben letisztította a szegleteket is. Rám rebbenő tekintetében megláttam, hogy elemében van, szinte újjászületett, hiszen a szeme éles fényben égett, a pillantása éber lett. – Van egy olyan érzésem, hogy azt a fáklyát eszed ágában sincs eloltani… Lent másik kijáraton kívül semmi se foglalkoztasson, ne pazarold az időt felesleges dolgokra. Nem törődsz senkivel, veled se fognak, ezt már most elárulom, így ha bárkivel baj van, te csak magaddal törődsz és mented az irhádat.

– Erről szól az életem – súgtam, míg a keze rátalált a szerkezetre.

Ekkor megrántott egy kart, erre a nehéz ajtó döngve megnyílt, hogy egy kis rés keletkezzen a bejáratnál. Ramant a felfedező lendülete hozta lázba, mert benyúlt a nyíláson, megmarkolta a zárókő szélét, a lábával kitámasztotta magát, és erőteljesen húzni kezdte a gránittömböt. Valamennyit mozdult, ezért levette az ingét, intett a társának, hogy elkelne a segítség. Samír is csatlakozott hozzájuk, és együttes erővel szélesítették a rést. Felszedve a vállamra csaptam a vászoninget, majd rámeredtem a régészre, akinek a testén megfeszültek az inak és letagadta volna, mégis minden vágya az volt, hogy mozduljon már meg a nehéz gránitajtó.

Halk sivítás kíséretében engedett a kőlap, hogy mögötte feltárulkozzon egy újabb lejárat. A férfi ráérősen fölállt, mélyeket lélegzett, csordult róla az izzadtság. Pillantása engem keresett, bár amikor megtalált, a tekintete áthatolt rajtam. Elvette tőlem a fáklyát, s mivel tudatosult benne a hieroglif írás figyelmeztetése, türelmesen várt. A görög nő is a felületre vésett szöveget böngészte, belemélyesztette az ujját egy-egy mélyedésbe, a körmét végighúzta a jelek közti résekben, ezalatt a sebhelyes belefúrta tágra nyílt szemeit a lejáróba, és rám ordított: – Indulj!

– Miért én? Menj te! – vontam el a figyelmét, míg régészem intett a núbiainak, hogy maradjon a lejárónál, közben Samír durván meglökött, így hamar elértem a küszöböt. Kezemben a mécsessel léptem át a bejáraton, melynek sápadt lángja gyenge fénnyel világított, de a mögöttem lévő fáklya – megduplázva az erejét – kettétépte az évezredes mozdulatlanságban rejtőző sötétet, és lobogva csalt kísérteties fényt a mélybe hatoló sziklafalak tömegére. A nyúlós és áporodott levegő azonnal megcsapott, nehéz légvételek tudatták, hogy követ bennünket az agresszor.

A halál csendje járta át a lefelé vezető aknafolyosót. Rátettem a lábam a lépcsőre. Vészesen megingott, ezért óvatosan haladtam, míg Raman visszatartva megfogta a karom, és lassabb tempóra késztetve belenyomott egy fáklyát a kezembe. Ez a csekély időveszteség is elég volt arra, hogy leelőzzön minket egy arab. Lahoud óvakodott még utánunk és Khalid Dahsur. Az archeológus a falnak préselve lelépett két lépcsőfokot, így a fáklyaláng megvilágította bronz bőrszínét, verejtéktől csillámló, sikamlós felsőtestét, éber és megfontolt tekintetét. Lenézett a mélybe, ahol puffanás hallatszott, majd elfúló kiáltás: – Nub!

Megindultunk, s amint a vágat szélein lefedett korsók tűntek fel, bronzemberem lehajolt, elolvasta az oldalán a feliratot, fölegyenesedett, majd lejjebb lépve hátraszólt: – Olyanok, mint a kanopusz agyagedények, szerintem mégsem az van bennük, aminek lenni kéne, tehát én a helyetekben hozzájuk sem nyúlnék.

– Rosszat sejtek – rebegtem, ahogy lefelé haladva a fejem tompán fájni kezdett, ujjaim pedig zsibbadtak és bizseregtek. Khalid ment el mellettem, megcsapott a sűrű füstfelleg és megperzselt a fáklyából áradó forróság, de utánuk lépkedtem. A levegő mindjobban nehezebb lett, súlyos, mintha mázsás kő nyomasztaná az ember mellkasát, fojtó, dohos, kissé erjedt, és füsttel keveredve szinte elviselhetetlen.

Lenéztem a faggyúgyertyára, Raman megfordult, követte a tekintetem, s míg a mécses lángja halványan megremegett, az arab a mélyben köhögve ismételgette: – Nub!

– Mi a nyavalya ez? Bocs, akhi, de nem vagy a helyemben – rúgott a korsóba Lahoud, mire az agyagedény felborult és nekiütődve a párjának darabokra tört, így cserepek lepték el a lépcsőket, feketéslila, hosszúkás magok és csontszáraz gezemicék kíséretében. – Rozsnak néz ki, talán magtár lehet odalent. Ne menjetek tovább, ez anyarozs… Hideg tűz! Betegségen kívül tudatzavart, eszméletvesztést és bénulást okoz, végül halált, elkerülhetetlen fulladásos halált! Az anyarozs toxinja az ergotamin, ami tudatmódosíró hatásától fogva rendkívül mérgező, aki ettől a gombától betép, az rendszerint bele is hal.

– Ezek a gezemicék meg mintha összeaszott szőlőszemek lennének… Itt bor erjesztése folyt, akkor a zárt tér… Vissza. Indíts vissza! – ütköztem a núbiainak, közben az agresszor a falnak taszított, de megbillent alatta a lépcsőfok. Belekapaszkodott Ramanba, majd magával sodorta a mélybe. Csörömpölés zaja verte fel a csendet, ahogy rengeteg korsó eltört, beleveszve a sötétbe, erre fölkaptam a fejem és Lahoudra néztem. – Le kell mennünk érte.

Vizet kerítettem, átitattam vele régészem ingét, aztán földobtam a fáklyát a lépcsőkre: ha visszajövünk, legyen némi világosság. Ezalatt a núbiai előkotorta a zsebébe gyűrt gézt, s mivel rám tekintett, taglaltam: – A mostohanagyapám egykor borászkodott, innen tudom, hogy must erjedésekor szén-dioxid keletkezik, ami fokozatosan tölti be a pincét. Figyeld a gyertyát, akkor van baj, ha a lég által megemelkedik a gázszint, a gyertya meg elalszik. A must erjedése hasonló lehet, mint az anyarozsod: először eszméletvesztést okoz, majd bénítóan hat a légzőközpontra, végül oxigénhiány következtében beáll a fulladásos halál.

– Ismerem – bólintott, így edénydarabokra taposva, rohamléptekkel indultam lefelé, Gamallal a sarkamban. Valamivel később a mécses megnyúlt lángja sárgáskékre váltott, megcsapott a jelenlévő gáz, könnyeimen keresztül is alig láttam át. Amikor megszédültem, gyorsan az orrom elé szorítottam az inget, és egy kanyar után leértem.

Mielőtt kialudt volna a faggyúgyertya hajszálvékony lángja, áttekintettem a helyzetet. Bent korsók végeláthatatlan sora kígyózott, rajtuk szőlőlevél és Egyiptom jelképe: a kobra. A falak mentén félig lefedett nagyméretű kádak, a földet ellepte a sok rozs, másik kijárat nem volt. Beljebb aranyozott bronzszerszámok, harci felszerelések borították a követ. A pajzsoknál az arab lehanyatlott, a beduin vezető egy kádba kapaszkodott, ahol összeesett, a régész négykézláb mászott felé, köhögve fulladozott, és elterült a szennyes padlón. Utolsót pislant a mécses lángja, és fájdalmasan vékony füstcsík kíséretében kialudt.

– Lahoud, hagyd ott a fáklyát – kiáltottam, de abban a pillanatban sötét lett. Ahogy megszólaltam, a tüdőmet szaggató feszítés érzete járta át, majd’ szétrobbant a belélegzett gáztól, ugyanakkor valaki nekem jött, a núbiai hátulról belém ütközött, közben iszonyú nyögések, kínlódó erőfeszítések zaja hasított a vaksötétbe. Másodperceink voltak a cselekvésre. Elindultam arra, amerre az archeológust sejtettem, aztán belebotlottam egy előttem heverő testbe, így lerogytam, s a derekára rögzített lámpát fölkattintottam. Éles fénysugár szelte ketté a feketeséget, mégis alig látható homály töltötte be a helyiséget. Raman a torkát markolászva levegő után kapkodott, szédült, küszködve vonaglott, tagjai merevek voltak, izmai görcsbe rándultak. Amellett, hogy megragadtam a tarkóját és fölfelé kényszerítve őt az arca elé szorítottam az inget, a núbiai is megérkezett, ám a férfi ellökte.

– Dahsurral törődj! – zihálta. A hangja így is elfulladt, mintha fojtogatták volna.

– Menj – taszigáltam a társát, erre a torkom kaparni kezdett, tüdőmben megakadt a lélegzet, mellkasom úgy összepréselődött, mintha satuba szorították volna.

– Vidd ki! – kiáltott rám a múmiaboncoló, majd a homályban a beduin vezetőhöz indult.

Mialatt Raman fuldoklott, a nyakamra tekertem a karját és belemarkoltam az övébe, de nem bírtam el. Tudtam, ha ez így megy tovább, mindkettőnknek vége. Segíts, gondoltam kétségbeesve, közben visszatartottam a lélegzetem. Amíg a férfi térdre küzdötte magát és a kezével megtámaszkodott a padlón, a tüdőm feszített, a lehetetlen erőlködés pedig azonnal kimerített. A szemeim égtek, már alig láttam a tompa fényben.

Szedd össze magad, zakatolt bennem, ahogy fölhúztam. Ő támolyogva talpra állt, tett pár lépést, de amint elértük a kanyart, lehanyatlott a lépcsőkre s félő volt, hogy az eszméletét veszti, hisz’ a fáklya már alig égett, a huzat megemelte a gázszintet. Ki kell jutnunk, mert elájulsz és beáll az agyhalál, üvöltötte egész lényem. Borzasztó emlékeim kétszeres erőfeszítésre sarkalltak. Régészem arcára szorítottam az inget és rászóltam: – Lélegezz!

Miután megtette, a nadrágja övébe markoltam és úgy megrántottam, hogy előr zuhant két lépcsőfokot. Kíméletlenül gyötrődött, köhögött, de mielőtt visszacsúszott volna, utolsó erőfeszítésével rátámaszkodott a kőpadlóra, s észre sem vette, hogy beletenyerelt egy csomó cserépbe. Keményen küzdött az eszméletvesztés ellen; félig négykézláb, félig belém fogódzva, szinte öntudatlanul haladt fölfelé. Kisvártatva Lahoud érkezett, a másik oldalról felkarolta a társát, tovább kényszerítve őt. A núbiai hátán Dahsur feküdt aléltan, vagy talán már holtan. Múltak a súlyos másodpercek. Ahogy tapogatózva vonszoltuk magunkat előre, felpillantottam: a fáklya a gázszint emelkedésétől kialudt ugyan, de az élet tíz lépcsőfoknyira kellette magát. Onnan fény szűrődött be, majd a szemembe tóduló könnytől elhomályosult a tér, térdre estem, azzal párhuzamban az agresszor hangja csapott fel: – Zárjátok be az ajtót, gyerünk, toljátok a helyére!

Fájdalmasan csikordult a gránitkő, s míg a sivítása beleveszett a fejem hasogatásába, Lahoud eltűnt. Ekkor bronzemberem kábultan elterült a lépcsőn, szédelegve mellé hullottam, a nyaki ütőerét tapogattam, de az ujjaim mintha érzéketlenek lettek volna, így életjelet sem tapasztaltam nála. Vége, döbbentett rá a felismerés, beteljesedett a sorsa, ahogy a lány megjósolta. Fulladozva köhögtem, közben dobogó lábak léptei sejlettek, s a palesztin alakja ködlött fel, aki a hátára dobva a férfit elindult a feljáróban, ugyanakkor a csuklómra ujjak fonódtak, amelyek magukkal rántottak. Döngve záródott a gránit, újabb lépcsőket másztam meg, a közelemben fáklyalángok rémlettek, aztán elnyúltam a kövön, bár a Mágus sikolyára felkémleltem. Omar épphogy lefektette Ramant a padlóra, a húga megemelte az állkapcsát, befogta az orrát, s a levegőt befújta a szájon át. Kivárta, míg a mellkas visszasüllyed, s az eljárást megismételte többször egymás után. A núbiai megérintette a beduin ütőerét, megcsóválva a fejét magához húzta a táskát, amiből nyugtató, görcsoldó, valamint arab feliratú ampulla került elő, a hozzávaló fecskendővel együtt. Ezalatt Leila hisztérikus igyekezettel próbálta életre kelteni a bátyját, végül kitört belőle a sírás, így megszívtam az orrom, letöröltem a könnyeimet és ellöktem onnan. – Még ne sirasd, inkább folytasd!

– Nem érzékelem a verőér működését – szipogta.

– Na és, az enyém se működik, csak színleli – fürkészem a férfit, akinek az arca halottsápadt volt, ajka lilás színű, bőre vöröses árnyalatú, így haladéktalanul a szájába fújtam a levegőt, s a szemem sarkából láttam, hogy a mellkasa megemelkedik, majd visszasüllyed. Lihegtem a tüdejébe, de ő arra sem volt hajlandó, hogy beszívja az oxigént, csak fújkálta ki, ezt pedig hamar megelégeltem. – Jaj, egyetlenem, nem vagyok én turbina, igazán szívhatnád…

– Megszívta – jött a fecskendővel a társa.

– Éledj már! – kérleltem, s amint Raman halvány köhögést produkált, az oldalára fordítottam, közben Lahoud be akarta adni neki az ügyeletes antidótumot, de nem kért belőle.

– Szóval így megy, akkor pattanj fel – nógatta a núbiai, a régésznek azonban esze ágában sem volt pattogni. Öklendezett, köhögött, majd felkönyökölt, a keze görcsbe rándulva remegett, szeméből könny csordult, aztán felnézett, s mintha idegenek lettünk volna számára, úgy vizsgált bennünket. A múmiaboncolót sem hagyta el a humorérzéke: – Köszöntelek, akhi, egy régi világban, a húgod változatlan, én megvagyok, a nődnek azóta is csorog utánad a nyála, s eddig sem csókolgatott, csak levegőztetett, a többiek szóra sem érdemesek… Na, ne bőgj már, mint egy gyerek, csinálunk jókedvet, van lent a kádakban erjedt must meg ókori muslicatetem.

Bronzemberem lesújtó pillantást vetett rá, szemrevételezett minket. A beduin élettelen testéről a kis boszorkára nézett, aztán az agresszorra siklott a tekintete, aki ridegen megjegyezte: – Nem éri baj a kölyköt, ha továbbmegyünk.

– Mi ilyen sürgős, netán randid van? – tudakolta Leila, így alig észrevehetően bólintottam.

Valamivel később a férfi Lahoud segítségével fölemelkedett, hogy eleget tegyen Samír követelésének, s mielőtt összecsuklott volna, belekapaszkodott a núbiaiba. Mivel gyenge volt és szédelgett, csak az időt húztam: – Te, Gamal, tényleg volt ott must?

Amíg a toxikológus összeszedte a felszerelését, rám bízta a roskadozó Ramant, de nem szólt egy árva szót sem, helyette titokzatosan vigyorgott.

*

A folyosó négyszögletes volt, és sávokat vetett rá a fénycsóva, amerre haladtunk. A fáklyák lángnyelveikkel nyaldosva a falakat sárgán világítottak, a lámpa pedig ezüstfehér csíkokat csalt a mészkőre. Előttem a Mágus lépdelt, majd a fiú tolakodott hátra és lejjebb húzott. – Ezen az úton lesz az üreg, ahol kijutottam, megismerem – iramodott előre.

Megtorpantam, s míg régészem karba font kézzel nekidőlt a falnak, a palesztinra sandítottam, aki mintha elgondolkodott volna a hallottakon, ezért belefogtam: – Legalább a kicsik hadd menjenek. Ha esélyt kaptak a szerencsétől, ne foszd meg őket a reménytől, hogy kijussanak erről a szörnyű helyről.

– Nem, addig érezhetik biztonságban magukat, amíg mellettem maradnak.

– Valóban – helyeseltem –, a sebhelyes azonban kárt tehet bármelyikükben.

– Esze ágában sincs megölni őket, az túl nagy tét lenne a számára, ami az életébe kerülne.

– Lehet, bár Samír azon kívül, hogy agresszív, az alkoholt sem veti meg, és ha ő volt a nejed gyilkosa? Elképzelhetetlen? Vajon mit akarsz tőle, hiszen embert ölt.

– Nem csak ő – mondta színtelen hangon, mire az archeológus teste megfeszült, engem meg kilelt a hideg. A sötét folyosón olyan halkan és ridegen beszélgettünk mások életéről, mintha jogunk lenne dönteni emberek sorsa felől, így Omar hozzáfűzte: – Ez nem ilyen egyszerű.

Raman első ízben pillantott rá, mióta megálltunk, hallgatása eltartott egy ideig, aztán bekapcsolódott a témába: – Rendben, hagyjuk Samírt, aki körül lassan tényleg elfajul a helyzet. Azt még értem, hogy mi ketten miért nem vontuk ki a forgalomból, a núbiai türelme viszont már rejtélyes. Néha olyan érzésem van, mintha várakozó álláspontba süllyednénk, mintha előbb-utóbb úgyis történne velünk valami; hát fog, ha így haladunk tovább. Te a hallgatásoddal sokat sejtetve meghúzódsz a háttérben, ellenben a sebhelyes a maga feje után megy, márpedig ha ő nem, az ókoriak tesznek róla, hogy itt végezzük, csak időbe telik, míg bármelyikőnk a figyelmetlenségének köszönhetően belelép egy jól kidolgozott csapdába.

Omar végigmérte a férfit. – Itt egymásra vagyunk utalva, és van köztünk archeológus.

– Ezzel rám célzol – szögezte le a régész. – A görög nőre ne számíts, mert jól kiismertem ahhoz, hogy bizton’ állítsam, csak saját magáért vállalja a kockázatot. Engem akarsz, bár én is tévedhetek, mivel az archeológia korántsem arról szól, hogy milyen leleményes csapdákat állítottak fel anno. Ha mégsem ezért kellek, itt vagyok, a nők és a gyerekek azonban mennek.

Omar hatásszünet után felelt: – A kölykök mehetnek, a húgod is, ez a nő viszont marad.

– Webster is megy, ebből nem engedek – alkudozott csendre intve –, ennek érdekében megígérem, hogy időben figyelmeztetlek a veszélyre, így talán megmentheted az életed.

Olyan dühös voltam, majd’ felrobbantam, s épp tiltakozni akartam, mikor a palesztin visszavette a szót: – Azt amúgy is megteszed, hiszen tartozol, Raman, ám legyen, a nő is mehet, ha az előbb említetteket megtoldja egy fiolával.

Mindketten ránéztünk a sötétképűre, és láttam rajta, hogy lázas, de azt is észleltem, hogy a régészt is kezdi leverni a folyton visszatérő makacs láz, ennek ellenére intett, hogy adjam oda a nálam lévő fiolát. Mivel nem mozdultam, közelebb hajolt hozzám. – Igen, tudom, hogy tőle kaptad az ékkövekért cserébe, és az esélyeim ezzel végképp a nullára csökkennek, mégis arra kérlek, ne nehezítsd meg a helyzetem. Engem úgy mentesz meg igazán, ha ti és a picik kikerültök innen – mondta csendesen, így előkotortam a két sötétkék üvegcsét, és kinyitottam a tenyerem. Omar tétovázott, majd kiválasztotta az egyiket, s amint a maradékot a férfi zsebébe süllyesztettem, a palesztin megtaszított, bronzemberem pedig fölzárkózott. – Itt az alkalom, most kell kihasználnod.

– Az atya azt mondta, hogy…

– Mindvégig azt tedd, amit az összekötő mond – osont a hátam mögé, kihúzta a nadrágomból az inget, és megrángatva az övrészét beleerőltette az adóvevőt, beleszúrta a fenekembe a tőrt, aztán gatyába rázott. – Ne duzzogj, ezekre még szükséged lehet. Ha kiértek, jelentkezz!

Dühös voltam rá, gyűlöltem, s csak azért nem vágtam vissza, mert megérkeztünk a többiekhez, ahol épp egy szóváltásba keveredve Samír fékezte a fiút: – Elég vagy te oda egyedül is.

– Hidd el, hogy sok a lyuk és még több a kincs. Ha mindhárman bekúszunk oda – mutatott az üregre Hazim –, rengeteget kihozunk, de ha akarsz, gyere te is, és hamarabb kész leszünk.

Az agresszor félresöpörte az útból, bevilágított a lyukba, s mihelyt szűknek ítélte meg, fölegyenesedett, erre leguggoltam a fiúhoz, hogy elmaszatoljam az arcán a koszt. – Elég bizarrnak tűnik, ezért nagyon vigyázzatok magatokra odabent.

– Olyan sok aranytárgy van ott, legalább hússzor mászhatunk ki és be – közölte oltári nagy sóhaj kíséretében. – Innen való a hurok-kereszt, amit rátettünk a tekercsre, meg az álarc.

– Segíts nekik – vigyorgott rám a múmiaboncoló, és láttam rajta, hogy tisztában van a helyzet jelentőségével, mert a sebhelyes hátára vert, majd összedörzsölte a kezeit. – Most legalább gyorsan meggazdagszunk, ezt már szeretem.

– Indítsatok! – rivallt ránk Samír. Elvette a núbiai lámpáját és a fiúnak adta. – Eredj! – lökte meg a gyereket, amint a falhoz préselt, hogy a bokámra erősítsen egy kötelet. Míg ügyködött, a többiek síri csöndben várakoztak, bronzemberem pedig a fiú után besegítette a kis boszorkát az üregbe, így én is hasra vágtam magam és követtem az unokahúgát.

*

A járat szűk volt, hason csúszva haladtunk, a kicsik könnyebben mozogtak, engem saját magam is akadályozott a közlekedésben. Az üreg keskenyedett, nehezen préseltem át magam a fordulón, néha elakadtunk, de a fiú mindig bevárta a lányokat. Mira cipőtalpa után kapaszkodva helyzet sem adódott, hogy levágjam a bokámról a kötelet, hiszen a kanyarokban is nehezen boldogultam, nemhogy még felüljek. Egy idő után a járatot két üreg keresztezte, ahol szűkült a tér, később újra kiszélesedett. Szutykoska négykézláb huzigálta a talpát az orromnál, aztán hátranézett. – Mindig balra tarts, ezt üzeni Hazim, add tovább!