A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Naomi Novik: Spinning Silver

Del Rey Books, New York, 2018

Fordította: Heinisch Mónika

Borítófestmény és tipográfia: Cserny Timi Pookah

Tördelte: Kühne Andrea

Copyright © 2018 by Temeraire LLC

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2018

Borító © Cserny Tímea, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

This translation is published by arrangement with Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-753-5

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

1. FEJEZET

Az igazság feleannyira sem szép, mint ahogy feltüntetik. A molnár hosszú, aranyszőke hajú lánya szíve mélyén egy fejedelemre ácsingózik, esetleg valami herceget vagy gazdag fiút akar magának fogni, ezért felkeresi a pénzkölcsönzőt, hogy legyen miből gyűrűt és nyakláncot vennie az ünnepre. Szépsége felkelti a fejedelem, a herceg vagy a gazdag fiú figyelmét. A legény táncol vele, majd a tánc végeztével felviszi egy csendes szénapadlásra. Csakhogy utána hazamegy, és a családja által kiszemelt gazdag lányt veszi feleségül. A molnár cserben hagyott lánya bosszúból elhíreszteli, hogy a pénzkölcsönző az ördög cimborája, mire a falubeliek elkergetik a szerencsétlent, talán meg is kövezik. Így a lány legalább az ékszereket megtarthatja, és a kovács feleségül veszi, mielőtt a gyanúsan korán megfogant első gyermek megszületik.

Mert valójában erről szól a történet: megúszni valahogy az adósság visszafizetését. Nem így mesélik, de én jól tudom. Apám ugyanis pénzkölcsönző volt.

Nem lehetett ügyesnek nevezni. Senkinek sem rótta fel, ha nem fizette vissza a pénzt időben. Csak akkor járta körbe lógó orral a házakat, ha teljesen kiürültek a ládáink, leesett a cipő a lábunkról, és anyám halkan elbeszélgetett vele, miután lefeküdtem. Úgy kérte vissza a pénzt, mintha bocsánatot kérne, holott mások tartoztak neki. Ha volt mit aprítanunk a tejbe, és valaki kölcsönkért tőle, utált nemet mondani, pedig a betevőt vette el a szánktól. Ezért az összes pénze – vagyis inkább anyám pénze, hiszen az ő hozományából került ki – más emberek házába vándorolt. Azoknak meg jó volt ez így, nem is röstellték magukat, mi több, gyakran mesélték a történetet, még az én fülem hallatára is, sőt főleg úgy.

Anyai nagyapám is pénzkölcsönző volt, de ő ügyesen művelte mesterségét. Viszniában élt, harminc kilométerre tőlünk a göröngyös régi kereskedőút mentén, amely úgy kanyargott egyik falutól a másikig, mint egy koszos csomókkal teli, vékony zsineg. Mama gyakran elvitt hozzájuk, amikor ki tudta fizetni a szekeres házalót vagy a szánhajtót. Néha ötször vagy hatszor is át kellett szállnunk. Olykor a fákon keresztül megpillantottuk a másik utat, amelyet a sztarikok használtak. Úgy fénylett, mint a befagyott folyó télen, amikor a szél lefújja róla a havat. – Ne nézz oda, Mirjem! – figyelmeztetett ilyenkor anyám, de újra meg újra arrafelé sandítottam, és reméltem, hogy nem távolodott el tőlünk nagyon, mert mindig gyorsabb haladásra ösztökélte a hajtót. Akárki ült is a bakon, erősen a lovak közé csapott, és addig hajszolta őket, amíg a másik út el nem tűnt a szemünk elől.

Egyszer hangos rianás és dobogás hallatszott a hátunk mögül, ahogy valakik letértek útjukról. Rohamosan közeledtek, ezért a hajtó a lovak közé csapott, és egy fa mögé hajtotta szekerét. A zsákok közé bújtunk, anyám átfogta a fejemet és lenyomott, nehogy véletlenül felnézzek. Az idegenek megállás nélkül vágtattak el mellettünk. A szegény házaló szekerén kopott régi bádogedényeken kívül semmi sem volt, a sztarik lovagokat pedig csak az arany érdekelte. A paták elcsörtettek, és pengeéles fuvallat suhintott meg minket. Amikor felültem, fehér zúzmarát találtam vékony hajfonatom végén, anyám ruhájának ujján és a hátunkon is. Ez a dér azonban egykettőre elillant, és amikor már nyoma sem maradt, a házaló így szólt anyámhoz: – Elég is ennyi a pihenésből, nem? – Mintha már elfelejtette volna, miért álltunk meg.

– Igen – bólintott anyám, mintha ő sem emlékezne. A hajtó felmászott a bakra, csettintett a lovaknak, és újra elindultunk. Elég fiatal voltam, hogy még emlékezzek rá utána is, de még nem is nőtt be a fejem lágya annyira, hogy megijedjek a sztarikoktól. Inkább a ruhám alá szivárgó hideg és a gyomrom korgása nyugtalanított. Nem akartam szólni, nehogy újra megálljunk, mert már türelmetlenül vártam, hogy megérkezzünk a városba, a nagyapám házához.

Minden alkalommal kaptam nagyanyámtól egy egyszerű, közönséges barna, de meleg és jól szabott új ruhát, telente pedig egy új bőrcipőt, amely nem szorította a lábam, nem volt foltozva, és nem repedt szét körben a sarka. Naponta háromszor pukkadásig tömött étellel, és a távozásunk előtti utolsó estén mindig megsütötte híres sajttortáját, kívül ropogósra és aranyszínűre, belül tömött, fehér, morzsolódós tésztájúra, kissé almaízűre, és édes aranymazsolával szórta meg a tetejét. Miután lassan élvezkedve elmajszoltam az utolsó, tenyérnyinél is nagyobb szeletet, ágyba fektettek az emeleti nagy, otthonos hálószobában, abba a keskeny, faragott gerlékkel ékesített ágyba, ahol anyám gyerekkorában a lánytestvéreivel együtt aludt. Aztán anyám az anyja mellé ült a kandallóhoz, és a vállára hajtotta a fejét. Egy szót sem szóltak, de később, nagyobb koromban, amikor már nem aludtam el azonnal, jól láttam a lángok fényében az arcukon csillogó könnycsíkot.

Náluk maradhattunk volna. Bőven elfértünk volna nagyapám házában, szívesen is fogadtak volna. Mégis minden alkalommal hazamentünk, mert szerettük apámat. Ügyetlenül bánt a pénzzel, de végtelenül melegszívű és gyengéd ember volt, és próbált kárpótolni minket a kudarcaiért: jóformán mindennapját kint töltötte a hideg erdőben, élelmet és tűzifát gyűjtött, otthon pedig nem győzött segíteni az anyámnak. Nálunk nem létezett olyan, hogy női munka. Amikor mégis éheztünk, inkább magától vonta meg a falatot, és titokban átcsempészte az ételt a saját tányérjáról a miénkre. Esténként, amikor a tűz mellett ültünk, örökösen járt a keze, folyton valami új játékot faragott nekem, vagy ajándékot anyámnak, díszt vésett egy szék támlájára, egy fakanál nyelére.

De a tél mindig hosszú volt és keserves, és ahogy nőttem, évről évre egyre kegyetlenebbnek láttam. Községünket nem övezte fal, még neve sem nagyon volt. Egyesek szerint Pakelnek hívták, az út közelsége miatt, másoknak ez nem tetszett, mert a sztarikutat juttatta eszükbe, és váltig állították, hogy a falu neve Pavisz. Ez utóbbi név a folyó közelségére utalt. Ám mivel a térképeken soha nem tüntették fel, soha nem jutottak megegyezésre. Mindig csak falunak hívtuk. A Visznia és Minaszk közötti út harmadánál fogadta az utazókat. A település közepén keskeny, keletről nyugat felé csörgedező folyó csobogott át. A földművesek egy része csónakkal hozta terményeit, a vásár napjára mindig megtelt a tér. De nagyjából ennyivel büszkélkedhettünk csupán. A földesurakat nem érdekeltük, a Koronban székelő cár számára pedig talán nem is léteztünk. Azt sem tudtam, kinek dolgozik az adószedő, amíg egyszer a nagyapám házában véletlenül fülembe nem jutott, hogy Visznia hercege haragszik ránk, amiért a településünkről származó bevétel évről évre egyre csökken. Minden évben egyre korábban kúszott ki a hideg az erdőből, és elemésztette a termést.

Tizenhat éves koromban pedig a sztarikok is eljöttek, az ősz utolsó hetében, a késői árpa aratása előtt. Amikor nagy ritkán felénk tévedtek, aranyra fájt a foguk, és az emberek meséket szőttek félig elfelejtett villanásokról és az utánuk maradt halottakról. Az utóbbi hét évben a tél egyre gorombább lett, a sztarikok pedig egyre mohóbbak. Még lógott pár levél a fákon, amikor útjukról áttértek a miénkre, és megcélozták a falunktól tizenhat kilométerre lévő kolostort. Tucatnyi szerzetest lemészároltak, arany gyertyatartókat loptak, meg egy arany serleget, és elorozták az arannyal festett ikonokat, majd az ezüstút végén elterülő titokzatos birodalmukba vitték a kincseket.

Nyomukban keményre fagyott a föld, és egyre metszőbb szél fütyült ki az erdőből, örvényt kavarva a szúrós hópelyhekből. Mivel a házunk távolabb állt a többi épülettől, falainak egyedül kellett állniuk a szél rohamát, nem csoda, hogy lefogytunk, éheztünk és dideregtünk. Apám továbbra is kifogásokat keresett, kerülte utálatos kötelességét. Ha anyámnak mégis sikerült rávennie a pénz beszedésére, maroknyi érmével tért haza, és így mentegetőzött: – Kegyetlen ez a tél. Mindenkinek kegyetlen. – Én viszont nem hittem el neki, hogy a kölcsönkérők akár ennyi magyarázattal is szolgáltak volna. Amikor másnap elvittem a kenyértésztánkat a pékhez süttetni, hallottam, ahogy a nekünk tartozó asszonyok a másnapi lakomát tervezgetik, és megosztják egymással, milyen édességeket vesznek majd a piacon. Közeledett a téli napforduló. Mindenki kiadós lakomát akart tenni az asztalra, és különleges ünnepi fogásokat – az ő ünnepük fogásait.

Üres kézzel küldték haza apámat, és míg az ő házuk ablakából fény áradt ki a hóra, házfalaik résein pedig a sült hús illata szivárgott kifelé, én lassan elbandukoltam a pékhez, hogy a kopott garasomért cserébe félig odaégesse a kenyeret, amely végül kisebb is lett, mint amekkorára kelesztettem. A jó kenyeret egy másik vásárlójának adta, úgy gondolta, mi beérjük az égettel is. Anyám híg káposztalevest főzött otthon, és fáradt sütőolajat kapart össze, hogy a saját ünnepünk harmadik estéjén meggyújthassuk a lámpást. Közben vég nélkül köhögött. Továbbra is kegyetlenül hideg fuvallatok érkeztek az erdő felől, és beszivárogtak düledékes házunk hézagjain és ereszén át. Éppen csak pár percig égett a lámpás lángja, amikor a besuhanó hideg szél eloltotta. Apám így szólt: – Talán ez a jel, hogy ideje lefeküdni. – Nem gyújtotta meg újból, hiszen már nagyrészt elfogyott az olajunk.

A nyolcadik napra anyámat annyira legyengítette a köhögés, hogy ki sem bírt kelni az ágyból. – Nemsokára meggyógyul – mondta apám a tekintetemet kerülve. – Elmúlik ez a hideg is. Túl régóta tart. – Fából faragott gyertyákat, kis égetnivaló pálcikákat, mert előző éjjel az utolsó csepp olajat is elhasználtuk. A csoda, ha volt is, a mi házunkat gondosan kerülte.

Apám kikapart némi tűzifát az udvaron a hó alól, mivel annak is fogytán voltunk.

Távozása után anyám rekedten szólt hozzám: – Mirjem! – Híg teát adtam neki kevéske mézzel, mással nem tudtam megnyugtatni. Belekortyolt, visszafeküdt a párnára, és azt mondta. – Szeretném, ha tél végén elmennél nagyapádhoz. Majd apád elvisz.

Amikor utoljára nagyapámnál jártunk, egyik este ott vacsoráztak anyám nővérei is a férjeikkel és a gyerekeikkel. Mindnyájan vastag gyapjúból készült ruhát viseltek, szőrmekabátokat vettek le az előszobában, aranygyűrűt és arany karkötőket hordtak. Nevettek, énekeltek, és a szoba is meleg volt, bár a tél derekán jártunk. Frissen sült kenyeret ettünk, sült csirkét és telt ízű, aranyló levest, amelynek gőze simogatta az arcomat. Valahányszor anyám megszólalt, hangjától felidéződött a meleg esték emléke, és ha a kezem éppen fájdalmas görcsbe rándult a hidegtől, sóvárogva gondoltam rá. Még az is eszembe jutott, hogy ott maradok nagyapáméknál koldusként, és magukra hagyom a szüleimet, apám kínlódásával és a szomszédok házaiban maradt arannyal együtt.

Összeszorítottam a szám, csókot nyomtam a homlokára, és megkértem, hogy pihenjen. Miután nagy nehezen elaludt, odamentem a kandalló melletti ládához, amelyben apám a főkönyvet tartotta, előszedtem kopott tollát a tokjából, tintát kevertem a tűzhely hamujából, és listát írtam. Egy pénzkölcsönző lánya hamar megtanul számolni, még akkor is, ha az apja nem a legrátermettebb. Írtam és számoltam, számoltam és írtam, próbáltam nyomon követni a szabálytalan fizetések miatt összekuszálódott kamatokat és határidőket – hiszen apám minden apróságot aggályos pontossággal lejegyzett, ellentétben az adósaival. Amikor elkészültem a listával, elővettem a kötésekkel teli zsákot, felkaptam a sálamat, és kimentem a csípős reggelbe.

Felkerestem minden házat, ahol tartoztak nekünk, és bekopogtam. Nagyon-nagyon korán volt, mert még sötétben ébredtünk fel anyám köhögésére. Mindenkit otthon találtam. Az ajtót nyitó férfiak döbbenten néztek rám, én viszont álltam a tekintetüket, és kemény, határozott hangon közöltem: – Jöttem rendezni a tartozást.

Persze engem is azonnal elküldtek, vagy épp kinevettek. Oleg, a fuvaros ökölbe szorította és csípőre tette hatalmas kezét. Felbőszülten nézett rám, míg apró mókusra hasonlító felesége a tűzhely fölé görnyedt, és csupán a szeme sarkából sandított felém. Kagyusz, aki a születésem előtti évben kért kölcsön két aranyrögöt, és kiváló üzletet csinált a kölcsönpénzen vett rézkannákban főzött krupnyikból, mosolyogva behívott, hogy igyak valami forrót és melegedjek meg. Visszautasítottam. Nem akartam nála felmelegedni. A küszöbön állva elővettem a listát, ismertettem a tartozást, meg hogy mekkora hányadát fizették ki eddig, és mennyi kamattal tartoznak még.

Páran hebegtek-habogtak, mások ellenkeztek vagy kiabáltak. Addig soha nem kiabált velem senki: anyám halkan beszélt, apám lágy szavú volt. Én viszont felfedeztem magamban valami keserű keménységet, mintha a tél belefúrta volna magát a szívembe: nem felejtettem el anyám köhögését, meg a történetet, amit annyiszor meséltek a falu főterén – a lányról, aki másvalaki aranyából akart királyné lenni, és soha nem fizette vissza az adósságát. Nem tágítottam a küszöbről. Tudtam, hogy helyes a számításom, és ezzel ők is tisztában vannak. Miután kiüvöltötték magukat, megkérdeztem: – Megvan a pénz?

Azt hitték, ennyivel megússzák. Nem értették, hogy feltételezhetem róluk, hogy ekkora összeget tartanak otthon.

– Akkor most fizessen egy kicsit, aztán a következő hetekben is mindig egy kisebb summát, amíg le nem törleszti az adósságát! – javasoltam. – A fennmaradó összegre kamatot számítunk fel. Senki nem szeretné, hogy nagyapám bíróság elé vigye az ügyet.

A mi falunkban nem laktak világlátott emberek, de azt mindnyájan tudták, hogy anyai nagyapám gazdag, nagy háza van Viszniában, és lovagoknak is kölcsönzött pénzt, sőt egyszer egy fejedelemnek is. Ezért erre már vonakodva átadtak kisebb összegeket; némely házakban csak pár garast, de mindenki adott valamit. Más értéket is elfogadtam: tíz méter meleg, mélyvörös gyapjút, egy korsó olajat, két tucat jó magas, fehér méhviaszgyertyát, új konyhakést a kovácstól. Jó értéken számítottam be nekik – ennyit kértek volna mástól is, ha a vásárban megveszi tőlük –, majd a szemük láttára körmöltem le a számokat, és szóltam, hogy következő héten újra jövök.

Hazafelé megálltam Ludmilla házánál. Ő nem tartozott nekünk, hiszen maga is adhatott volna kölcsönt, kamat nélkül. Amúgy sem akadt volna olyan bolond a községben, aki nem inkább apámtól kért volna kölcsön, aki rájuk hagyta a visszafizetést. Ludmilla begyakorlott mosollyal nyitott ajtót nekem: gyakran fogadott utazókat. Amikor meglátott, lekonyult a mosolya. – Mi kéne? – kérdezte. Azt hitte, kéregetni akarok.

– Az anyám beteg, panova – feleltem illedelmesen, mire ő gondolkodóba esett, és csak azután könnyebbült meg, hogy hozzátettem: – Élelmet akarok vásárolni. Mennyiért adod a levest?

Megkérdeztem a tojás és a kenyér árát is, mint aki vékony tárcához méri őket. Ludmilla természetéhez híven nyersen rávágta az árakat, és nem szorozta meg kettővel. Bosszúsan figyelte, ahogy leszámolom a hat garast a fél csirkéből főtt, forró levesért, a három friss tojásért, a puha kenyérért, és a szalvétával letakart lépesmézért. Végül szájhúzva mégis odaadta, én pedig hazacipeltem mindent.

Apám előbb hazaért, mint én, fát tett a tűzre, és aggódva nézett rám, amikor vállammal benyomtam az ajtót. Elkerekedő szemmel leste a rengeteg ételt és a vörös gyapjút. Leraktam a terhet, a maradék garasokat és az ezüstkopejkát a tűzhely melletti korsóba tettem, amelynek addig csak az alján árválkodott néhány érme. Átadtam neki a listát a rendezett tartozásokról, majd anyámhoz siettem, hogy enyhítsem szenvedését.

***

Attól a naptól fogva én lettem a pénzkölcsönző a községünkben. Rátermetten műveltem a mesterséget, és sokan tartoztak nekünk, így házunkban rövidesen aranybarna parketta váltotta fel szalmából döngölt padlónkat, jóféle agyaggal tapasztották be tűzhelyünk repedéseit, zsúpfedelünket kicserélték. Anyám kapott egy szőrmekabátot, hogy abba takarózzon, vagy azt viselje, és melegen tartsa a mellkasát. Egyiküknek sem tetszett a változás: amikor hazavittem a szőrmekabátot, apám kiment a házból, és magában sírt. Ogyeta, a pék felesége ajánlotta fel nekünk a család adósságának fejében. Gyönyörű, világos- és sötétbarna sávos szőrme volt, hozományként vitte magával, és azokból a hermelinekből készült, amelyeket apja ejtett el a bojár erdejében.

A történet ezen része igaznak bizonyult: csak könyörtelenül lehetünk jó pénzkölcsönzők. Készséggel gyakoroltam a könyörtelenséget a szomszédjaink felett, mert ők is könyörtelenek voltak az apámmal. Az elsőszülött gyereküket ugyan nem vittem el, de egy késő tavaszi napon, amikor újra járhatóvá váltak az utak, kimentem a mezőre az egyik földműveshez, aki semmivel sem tudott törleszteni, még egy vekni kenyérrel sem. Gorek hat ezüstkopejkát kért kölcsön, és akkor sem tudta volna visszafizetni, ha élete végéig minden évben terményt takarított volna be. Öt garasnál többet talán soha nem is fogott a kezében. Először szitkozódott, ahogy sokan tették, ám én álltam a sarat, és megmondtam neki, hogy le fog rá sújtani a törvény ökle. Ekkor kétségbeesés csendült ki a hangjából: – Négy éhes szájat kell etetnem! – mondta. – Kőből nem lehet vért fakasztani!

Talán meg kellett volna sajnálom, hiszen apám és anyám biztos ezt tette volna, ám én ridegségembe burkolózva csak a veszélyt észleltem. Ha elfogadom a kifogását, és elengedem neki az adósságot, a következő héten már mindenki ezzel fog előhozakodni, és újrakezdődik a kálvária.

Ekkor belépett a házba a földműves magas lánya, szőke copfjain kendővel, vállán nehéz csöbörrúddal, amelyekről két vödör víz lógott: kétszer akkora súly, mint amekkorát én a kúttól haza tudtam volna cipelni. Azt mondtam a földművesnek: – Akkor jöjjön el hozzánk a lányod, és dolgozza le a tartozást, naponta fél garas fejében! – Olyan önelégülten mentem haza, mint egy macska, még táncoltam is egy kicsit az úton, a magányos fák árnyékában.

Vandának hívták. Másnap hajnalban némán érkezett, húzta az igát délig, mint egy ökör, majd csendben távozott. Végig leszegve tartotta a fejét. Erős volt, fél nap alatt szinte az összes házimunkát el tudta végezni. Vizet hozott, fát aprított, ellátta a tyúkokat, akik nem olyan régóta kapirgáltak az udvarunkon, felsikálta a padlót, kitisztította a tűzhelyet és az edényeinket, én pedig elégedetten néztem az eredményt.

Miután elment, életemben először dühöt hallottam ki anyám hangjából, ahogy apámhoz szólt. Még a betegsége idején sem volt ilyen mérges. – Nem érdekel téged, mi lesz a lányodból?

Éppen a sarat vertem le a csizmámról a kapuban, amikor meghallottam rekedt kiabálását. Mivel Vanda elvégezte helyettem a reggeli teendőket, kölcsönkértem egy szamarat, és a legtávolabbi falvakba is elmentem behajtani a pénzt olyanoktól, akik valószínűleg már úgy hitték, soha nem kell visszafizetniük. Betakarították a téli rozst, így kaptam két zsák gabonát, két másik zsákban gyapjút, és egy nagy erszényben anyám kedvenc mogyoróját, amelyet frissen tartottak odakint a téli hidegben. Szereztem még egy régi, de használható vas diótörőt is, hogy ne kalapáccsal kelljen megtörnünk.

– Mit mondjak neki? – fortyant fel apám. – Mit? Hogy inkább halj éhen, kislányom? Dideregj, és viselj rongyokat?

– Ha te bírod ezt az életet, miért ne várnád el tőle is? – kérdezte anyám. – A lányunkról van szó, Joszef!

Aznap este apám megpróbált mondani nekem valamit, de csak motyogott, olyanokat, hogy már így is eleget segítettem, nem az én dolgom, és másnap maradjak inkább otthon. Én csak törtem a mogyorót, fel sem néztem, nem is válaszoltam neki, csak őriztem a bordáim közé befurakodott hideget. Anyám rekedt hangja csengett a fülemben, a szavakra nem is figyeltem. Apám hangja elhalt. A belőlem sugárzó hideg megdöbbentette és visszavonulásra késztette, pont úgy, mint amikor az adósokkal szemben állt, és kérte a jussát.

2. FEJEZET

Papa sokszor mondogatta, hogy elmegy a pénzkölcsönzőhöz, amikor pénz kellett neki új ekére, új malacokra vagy egy fejőstehénre. Nem igazán tudtam, mi az a pénz. A kunyhónk távolabb esett a falutól, gabonában fizettük az adót. Papa úgy beszélt a pénzkölcsönzésről, mint valami varázslatról, ám mama mindig figyelmeztette a veszélyre.

– Ne menj, Gorek! – kérte. – Ahol adósság van, ott előbb-utóbb baj lesz. – Ekkor papa rákiáltott, hogy törődjön a maga dolgával, és megütötte, de aztán mégsem ment.

Tizenegy éves koromban mégis elment. Új baba született éjszaka, és meg is halt, mama pedig nagyon rosszul volt. Nem kellett újabb gyerek. Már ott volt nekünk Szergej és Sztyepon, és négy halott testvér a fehér fa alatt. Papa mindig oda temette a gyerekeket, bár alig vitte az ásó a földet, mert nem szánhatott többet erre a célra a termőföldből. A fehér fa közelébe különben sem lehetett semmit ültetni. Mindent felemésztett maga körül. Ha rozs csírázott ki mellette, egy hideg reggelen elfonnyadt, és a fehér fán hirtelen több fehér levél sarjadt. Nem is lehetett kivágni. Makulátlan fehér volt, vagyis a sztarikoké. Tudtuk, hogy ha papa kivágja, érte jönnek, és megölik. Ezért halott csecsemőkön kívül semmit sem tehettünk a földjébe.

Miután papa mérgelődve és izzadva eltemette a kisbabát, visszajött, és ránk förmedt: – Anyátoknak gyógyszer kell. Elmegyek a pénzkölcsönzőhöz. – Egymásra néztünk Szergejjel és Sztyeponnal. Kicsik voltak, semmit sem mertek szólni, mama pedig egy hangot sem bírt kinyögni. Én sem mondtam semmit. Mama az ágyban feküdt, véres volt, s vöröslött az arca a láztól. Nem válaszolt, ha beszéltem hozzá. Csak köhögött. Azt akartam, hogy papa hozza haza a varázslatot, aztán mama keljen fel az ágyból, és folytassa az életét.

Így hát papa elment. A faluban megivott két kopejkányi szeszt, kettőt elvesztett fogadáson, és csak azután érkezett haza a doktorral. A gyógyító elvette az utolsó két kopejkáját, és valami port adott nekem, hogy keverjem forró vízbe és adjam mamának. Nem vitte le a lázát. Három nappal később meg akartam itatni. Megint köhögött. – Mama, igyál egy kis vizet! – Nem nyitotta ki a szemét. A fejemre rakta nagy, furcsán ernyedt és nehéz kezét, aztán meghalt. Ott maradtam mellette, amíg papa haza nem jött a mezőről. Némán nézte mamát, aztán azt mondta: – Cseréld ki a szalmát! – A vállára vetette mama testét, mint egy zsák krumplit, kivitte a fehér fához, és eltemette a halott csecsemők közé.

A pénzkölcsönző pár hónappal később eljött hozzánk, és visszakérte a pénzt. Beengedtem a házba. Tudtam, hogy az ördög szolgája, de nem féltem tőle. Nagyon sovány volt, a keze, a teste és az arca is ösztövér. Mamának volt egy vékony ágból faragott ikonja a falon. A pénzkölcsönző arra hasonlított. Halkan beszélt. Egy csésze teával és egy darab kenyérrel kínáltam, mert emlékeztem, hogy mama mindig ételt adott a hozzánk érkező látogatóknak.

Amikor papa hazaért, kiparancsolta a pénzkölcsönzőt a házból. Aztán ötöt húzott rám a nadrágszíjával, amiért beengedtem, ráadásul ételt is adtam neki. – Mit akar itt? Kőből nem lehet vért fakasztani – morogta, és visszarakta a nadrágszíját. Anyám kötényébe rejtettem az arcomat, hogy ne lásson sírni.

Ugyanezt mondta, amikor az adószedő jött hozzánk, de csak a bajsza alatt. Az adószedő mindig akkor érkezett, amikor az utolsó szem gabonát is betakarítottuk, télen és tavasszal. Nem tudom, honnan tudta, de mindig tudta. Amikor elment, ki volt fizetve az adó. Amit nem vitt el, abból éltünk mi. Soha nem volt elég. Télen mama sokszor mondta papának: – Azt novemberben fogjuk megenni, azt decemberben. – Közben erre-arra mutatott, mindent beosztott tavaszig. Mama viszont már nem volt közöttünk, ezért papa elvitte az egyik kecskegidát a faluba. Aznap nagyon későn és részegen ért haza. Ott aludtunk a tűzhely közelében, és papa elbotlott Sztyeponban, amikor bejött. Sztyepon felkiáltott, papa feldühödött, és úgy ütlegelt minket, hogy ki kellett szaladnunk a házból. A mamakecske nem adott több tejet, és tél végére érve elfogyott az élelmünk is. A földből kikapart régi makkokon kellett élnünk tavaszig.

A következő télen viszont, amikor az adószedő eljött, papa éppen egy zsák gabonát vitt a vásárra. Mi a kecskék között feküdtünk a fészerben. Szergejt és Sztyepont nem bántotta, engem viszont megvert másnap, amikor kijózanodott, mert nem vártam vacsorával a hazatérésekor. Ezért a következő évben a házban vártam, hogy meglássam papát az úton közeledni. Lámpást hozott magával, amely a dülöngélésétől nagy körökben imbolygott. Az asztalra raktam a teli tányért, és kiszaladtam a házból. Már sötét volt, de nem vittem magammal gyertyát, nehogy papa kilesse, hová futok.

A fészerbe szaladtam, és hátra-hátranéztem, nem követ-e. Lámpása már a házban imbolygott, és a láng óriás szemként lesett utánam az ablakokon keresztül. Egyszer csak megállt, biztosan letette az asztalra. Azt hittem, megmenekültem. Figyelni kezdtem, merre haladok, de semmit sem láttam a sötétben, mert a világos ablakokat lesve rossz irányba gyalogoltam. Mély hóba süppedt a lábam. Sem a kecskék, sem a disznók hangját nem hallottam. Koromfekete éjszaka volt.

Azt reméltem, előbb-utóbb eljutok egy kerítéshez vagy az úthoz. Előrenyújtottam a kezem, úgy mentem tovább, hátha megérintem a kerítést, de nem ütköztem bele. Először féltem a sötétben, aztán fázni kezdtem, végül elálmosodtam. Nem éreztem a lábujjaimat. Hó nyomult be a cipőm fonott talpának résein keresztül.

Fény villant valahol előrébb. Arrafelé indultam. A fehér fa környékéről jött. Keskenyek voltak az ágai, és bár tél volt, még őrizte fehér leveleit. Amikor megrezegtette őket a szél, olyan hang hallatszott, mintha valaki halkan suttogna. A fa túloldalán széles út tűnt fel, jégszerűen sima és fényes. Tudtam, hogy a sztarikok útja az. Gyönyörű volt, engem pedig furcsa érzés kerített hatalmába, átfáztam és álmos lettem. Már nem emlékeztem rá, milyen félni. Továbbindultam az út felé.

A sírok egymás mellett sorakoztak a fa alatt, lapos kövekkel lezárva. Mama minden elvesztett gyereknek kiszedett egy követ a folyóból. Aztán én hoztam ki neki és az utolsó kisbabájának egyet-egyet. Ezek kisebbek voltak, mert nem tudtam még akkora köveket cipelni. Amikor elindultam a kövek fölött átlépkedve az út felé, a fa egyik ága megcsapta a vállamat. Elestem, és alig kaptam levegőt. A fehér lomb közt motozó szél azt suttogta: – Rohanj haza, Vanda! – Aztán már nem éreztem álmosságot, csak megijedtem, de annyira, hogy hazáig rohantam. Messziről észrevettem a házat, mert még mindig kiszűrődött a lámpás fénye. Papa viszont már az ágyon horkolt.

***

Egy évvel később átjött hozzánk a szomszédunk, Jakob, és megkérte papától a kezemet. Egy kecskét is kért velem együtt, ezért papa kidobta a házból, és azt mondta: – Nem elég egy egészséges, erős hátú szűz, még egy kecskét is akar hozzá!

Onnantól fogva nagyon keményen dolgoztam. A lehető legtöbb munkát végeztem el papa helyett, mert nem akartam halott gyerekeket csinálni, aztán meghalni. Magas lettem, megnőtt és megsárgult a hajam, és kigömbölyödött a mellem. A következő két évben még két férfi kérte meg a kezemet. Az utolsót nem is ismertem. A falu túlsó végéből jött, tíz kilométerrel arrébb lakott. Ő még ajánlott is értem valamit, egy malacot. Papa viszont látta, milyen keményen dolgozom, mohó lett, és közölte, hogy csak három malacért ad oda. A férfi a padlóra köpött, majd kifordult a házból.

A termés viszont ínséges volt abban az évben. A hó egyre később olvadt el tavaszonként, és mind korábban érkezett meg ősszel. Miután az adószedő elvitte a jussát, papának alig maradt pénze italra. Megtanultam eldugni az ételt imitt-amott, hogy ne fogyjon ki olyan hamar, mint az első évben, de Szergej és Sztyepon is rohamosan nőttek. Tizenhat éves koromban, a tavaszi aratás után papa félig részegen, savanyú képpel jött haza. Nem vert meg, de úgy méricskélt, mintha csak az egyik disznaja lennék. – Jövő héten eljössz velem a vásárba – mondta.

Másnap kimentem a fehér fához. Az óta a baljós este óta nem jártam a közelében, amikor megpillantottam a sztarikutat, aznap délben viszont bejelentettem, hogy elmegyek vízért, és felkerestem a fát. Az ágak alatt letérdelve rimánkodni kezdtem: – Segíts, Mama!

Két nappal később eljött hozzánk a pénzkölcsönző lánya. Olyan volt, mint az apja: sötétbarna hajú és beesett arcú, vézna ágacska. Fel sem ért papa válláig, de ahogy megállt az ajtó előtt, hosszú árnyéka bevetődött a szobába. Megfenyegette papát, hogy bíróság elé viszi, ha nem fizeti vissza a pénzt. Papa vele is üvöltözött, de a lány nem ijedt meg. Amikor papa elismételte, hogy kőből nem lehet vért fakasztani, és megmutatta az üres szekrényt, a pénzkölcsönző lánya így szólt: – Akkor a lányod jöjjön el a házunkba, és dolgozza le a tartozást, naponta fél garas fejében!

Miután elment, kisétáltam a fehér fához, és azt mondtam: – Köszönöm, Mama! – Elástam egy almát a gyökerek közé, egy egész almát, bár olyan éhes voltam, hogy legszívesebben csutkástul felfaltam volna. A fa apró virágot hozott a fejem fölött.

Másnap reggel elmentem a pénzkölcsönzőhöz. Féltem egyedül bemenni a faluba, de inkább megtettem, mint hogy papa oldalán menjek a vásárba. Nem is kellett igazán betérnem a faluba, mert a pénzkölcsönző háza volt az első az erdő után: nagy, kétszobás épület, padlója friss illatú deszkákból készült. A pénzkölcsönző felesége a hátsó szobában feküdt. Gyengélkedett, köhögött. Görcsbe rándult a vállam a hang hallatán.

A pénzkölcsönző lányát Mirjemnek hívták. Levest tett fel aznap reggel, az illatos gőz betöltötte az egész kunyhót, és üres gyomrom háborogva méltatlankodott. Aztán Mirjem kivette a sarokból a megkelt tésztát, és kiment. Késő délután jött haza zord arccal és poros cipővel, kezében a sötétbarnára sült veknivel, amit a pék kemencéjéből hozott frissen. Szerzett egy csöbör tejet is, meg egy nagy darab vajat. Vállán almával teli zsák lógott. Tányérokat rakott az asztalra, és legnagyobb ámulatomra nekem is megterített. Miután leültünk, a pénzkölcsönző valami varázsigét mondott a kenyér fölött, de én semmivel sem törődve felfaltam. Finom volt.

Mindent elvégeztem, amit csak tudtam, és reméltem, hogy visszahívnak. Mielőtt hazaindultam, a pénzkölcsönző felesége így szólt hozzám köhögéstől reszelős hangján: – Elárulod a neved? – Kis tétovázás után elmondtam neki. – Köszönöm, Vanda. Sokat segítettél – tette hozzá. Miután kimentem a házból, hallottam az ámuldozását a rengeteg elvégzett munka láttán. Biztos volt benne, hogy hamar ledolgozom a tartozást. Megálltam az ablak alatt hallgatózni.

– A férfi hat kopejkát kért kölcsön. Ha naponta fél garast ér a munkája, négy évig fog dolgozni nekünk. Ne mondd, hogy nem igazságos, hiszen vacsorát is kap!

Négy év! Szívem úgy szárnyalt, mint egy ujjongó madár.

3. FEJEZET

A förgeteg és anyám köhögése sem szűnt meg a kikelettel, de aztán melegedni kezdtek a napok, és akkor végre jobban lett a sok levestől, méztől és pihenéstől. Amint újra tudott énekelni, így szólt hozzám: – Mirjem, jövő héten meglátogatjuk apámat.

Tudtam, hogy az elkeseredés beszél belőle, mentesíteni akar a sok munka alól. Nem szívesen mentem, ugyanakkor szerettem volna találkozni a nagyanyámmal, hogy megmutassam neki: már nem fagyoskodik az ágyában a lánya, és nem jár koldusruhában az unokája. Most az egyszer szerettem volna úgy vendégeskedni náluk, hogy nem látom sírni. Tettem egy kört a faluban, minden adósnak elmondtam, hogy bemegyek a városba, és ha a távollétemben nem adják le a fizetséget a házunkban, még több kamatot számítok fel a távolmaradásom idejére. Meghagytam Vandának, hogy továbbra is jöjjön el mindennap, főzzön vacsorát apámnak, etesse meg a csirkéket, takarítsa ki a házat és az udvart is. Némán bólintott, nem akadékoskodott.

Aztán elhajtottunk a nagyapám házához. Ezúttal Oleget kértem meg, hogy vigyen el minket a jó lovaival, a szalmával és takarókkal megrakott, kényelmes szánján, amelynek hámján csengettyűk csilingeltek. A szőrmekabát mindhármunkat megvédett a hidegtől. Nagyanyám meglepődve bámulta a ház előtt megálló szánt, anyám pedig némán, arcát elfordítva átölelte. – Hát, gyertek be, melegedjetek fel! – üdvözölt minket nagyanyám, majd végigmérte a szánt, nyúlprémszegélyes, vörös gyapjúból készült új ruháinkat, különösen az enyémet, amelynek nyakrészét aranygomb díszítette a takács kincsesládájából.

Beküldött nagyapám dolgozószobájába, hogy vigyek neki forró vizet, így kettesben maradhatott anyámmal. Nagyapám általában csak mordult egyet és zsémbesen végigmért, amikor meglátott a nagyanyámtól kapott ruhákban. Nem tudom, honnan sejtettem a véleményét az apámról, mert emlékeim szerint sosem beszéltünk róla, mégis tudtam, mit gondol.

Ezúttal alaposan megnézett magának bozontos szemöldöke alól, és a homlokát ráncolta. – Mi ez a szőrme? Hát az arany?

Mondhatnám, hogy volt gyerekszobám, és más körülmények között eszembe sem jutott volna visszavágni a nagyapámnak, ám anyám zaklatottsága és nagyanyám keserűsége miatt mérhetetlenül haragudtam a világra. Már csak az hiányzott, hogy nagyapám is rám támadjon. – Miért ne lehetne ilyenem? Azé legyen, aki az apám pénzéből vette? – csattantam fel.

Nagyapám meglepődött, ahogy bárki meglepődne, ha az unokája így beszél vele. De kihallotta szavaim közül az igazi mondanivalót, és összevonta szemöldökét: – Ezek szerint az apád vette neked?

A hűség és a szeretet lakatot tett a számra, és inkább lesütöttem a szemem. Beletöltöttem a forró vizet a szamovárba, és kicseréltem benne a teát. Nagyapám engedett kimenni a szobából, de másnap reggelre már mindent tudott. Tudta, hogy átvettem apám munkáját. Elégedetten nézett rám, hirtelenjében olyan büszke lett rám, amilyen még sosem volt, és amilyen senki sem volt soha azelőtt.

Volt még két lánya, akik gazdagabb emberhez mentek feleségül, tehetős városi férfiakhoz, jövedelmező üzlettel. Ám egyiküktől sem született fiúunokája, aki az ő foglalkozását folytathatta volna. Népünk már elég szép számmal képviseltette magát a városban ahhoz, hogy ne csak bankárokként vagy önellátó földművesként gondoljanak ránk. A városi emberek is érdeklődtek portékáink iránt, és fallal övezett negyedünkben virágzott a kereskedelem.

– Egy lányhoz nem illik az ilyesmi – vetette fel nagyanyám, de nagyapám csak horkantott.

– Az arany nem válogat, kinek a kezébe kerüljön – közölte, és szokatlan, egyszerre derűs és haragvó tekintettel nézett rám. – Szolgára is szükséged lesz, kezdetben csak egyre. Egy erős, egyszerű emberre vagy asszonyra, aki hajlandó zsidónak dolgozni. Tudsz ilyet találni?

– Igen – vágtam rá, és Vandára gondoltam. Hozzászokott, hogy mindennap eljön hozzánk, és egy szegény földműves lányának kis községünkben amúgy sem volt egyéb módja pénzt keresni.

– Jó. Akkor mostantól ne te gyűjtsd a pénzt! – tanácsolta. – Küldj szolgát, és ha vitatják, keressenek fel téged. Csináltass íróasztalt, maradj a széken, ők meg állva beszéljenek!

Bólintottam, és amikor hazaindultunk, nagyapám ezüstgarasokkal teli erszényt adott, öt kopejkányit, hogy adjam kölcsön a környező településeken, ahol senki sem foglalkozik pénzkölcsönzéssel. Hazaérve megkérdeztem apámat, eljött-e Vanda mindennap. Szeme egészen besüppedt a bánattól és törődöttségtől, mintha nem ért volna véget az éhezés hónapokkal korábban, és halkan csak ennyit mondott: – Igen. Mondtam neki, hogy nem kell, de mindennap eljött.

Elégedetten szólítottam meg másnap, miután befejezte a munkát. Apja nagydarab ember volt, és a lánya is magasra, széles vállúra nőtt, lapát méretű keze kivörösödött a rengeteg munkától, körmét rövidre vágta, arca koszos volt, hosszú, szőke haját kendő alá rejtette, buta és hallgatag volt, mint egy ökör. – Több időt kell töltenem a számvetéssel – közöltem. – Szükségem van valakire, aki begyűjti a pénzt. Ha ezt a munkát is elvállalod, fél garas helyett napi egy garast fizetek neked.

Sokáig állt egy helyben, mintha nem lenne biztos abban, hogy jól érti. – Így hamarabb lerójuk apám tartozását – mondta végül, megerősítést várva.

– Ha már leróttátok, akkor is fizetni fogok neked – tettem hozzá vakmerően. De ha átadom neki a behajtás feladatát, akkor én bejárhatom a szomszédos településeket, és új kölcsönöket adhatok. Szét akartam osztani a nagyapámtól kapott ezüstöt, hogy megmozdulhasson a garasok áradata.

Vanda megint hallgatott egy sort, aztán így szólt: – Érmét fogsz nekem adni?

– Igen. Nos?

Bólintott, mire én is bólintottam. Nem nyújtottam kezet, hiszen senki sem akar zsidóval kezet fogni, és ha mégis, tudtam, hogy csak képmutatásból. Ha Vanda nem tartja be az egyezségünket, nem fizetek neki többé, ennél jobb biztosítékot nem kaphattam volna.

***

Papa zsémbes és mogorva lett azóta, hogy munkába álltam a pénzkölcsönzőnél. Nem adhatott el senkinek, otthon sem dolgoztam, és még mindig nem volt mit ennünk. Ordítozott és keményebben eljárt a keze. Sztyepon és Szergej idejük java részét a kecskékkel töltötték. Ha csak lehetett, kivédtem az ütéseket, a többit pedig némán viseltem. A számolás segített csukva tartani a számat. Ha négy év alatt le tudom dolgozni apám tartozását, naponta fél garassal, akkor mostantól két év is elég lesz. Ezek szerint két év hat kopejkát ér. Utána két évig dolgozhatok tovább úgy, hogy apám azt fogja hinni, a tartozást törlesztem. Keresek hat kopejkát. Hat ezüstkopejkát magamnak.

Csak egyszer láttam véletlenül ennyi pénzt, amikor apám két csillogó érmét csúsztatott az orvos nyitott tenyerébe. Talán, ha nem issza el vagy veszti el fogadáson a többi négyet, elég is lett volna.

Nem bántam, hogy idegenek házába kell bekopognom, és pénzt kérnem tőlük. Nem a magam nevében kértem, hanem Mirjemnek, az ő pénzét követeltem vissza, amiből majd én is kapok valamennyit. Ahogy ott álltam a lépcsős tornácaikon, bepillantást nyertem a házakba, láttam a takaros bútorokat és a meleg tüzet. Náluk senki sem köhögött. – A pénzkölcsönző küldött – mondtam, majd elmondtam, mennyivel tartoznak, ők meg általában vitatkozni kezdtek. Néhány háznál kijelentették, hogy nem tudnak fizetni, mire azt feleltem, hogy keressék fel a pénzkölcsönzőt, ha nem akarják, hogy rájuk hívja a törvényt. Végül mégis adtak valamit, vagyis kezdettől fogva hazudtak. Emiatt az én bűntudatom is enyhült.

A magammal cipelt, jókora kosárba raktam mindent, amit adtak. Mirjem tartott tőle, hogy elfelejtem, kitől mennyit kaptam, de én jól megjegyeztem. Alaposan a fejembe véstem, ki mennyi érmét vagy más értéket adott. Mirjem mindent a nagy, fekete könyvébe írt, biztos kézzel rótta a számokat és betűket, alig emelte fel vaskos libatollát. A vásár napján kiválasztotta azokat a holmikat, amelyeket nem akart megtartani, én pedig követtem a kosarammal a faluba. Addig alkudozott és kereskedett, amíg ki nem ürült a kosár, és meg nem telt az erszénye. Érmék lettek a kelmékből, gyümölcsökből és gombokból. Néha ezt más is megelőzte: ha egy földműves tíz köteg gyapjút adott neki, azt először az egyik adósához, a takácshoz vitte, aki egy kabát készítésével dolgozta le a tartozást. A kabátot végül eladta a vásárban.

A nap végén mindig kiöntötte a garasokat a padlóra, és papírba tekerte őket, hogy majd ezüstre váltsa. Akkora garasoszlop tett ki egy kopejkát, mint a gyűrűsujjam. Ez akkor derült ki, amikor legközelebb a piacra vitte a köteget, és kora reggel felkeresett egy másik településről érkezett, bódéját felállító kereskedőt, odaadta neki a köteget, majd a garasok átszámolása után kapott tőle egy ezüstkopejkát. Az ezüstérméket nem költötte el, és nem váltotta be a piacon. Azokat is papírba tekerte otthon, mert egy kisujj méretű kopejkarúdért egy aranyérmét kaphatott. A nagyapjától kapott bőrerszénybe rakta őket. Azt az erszényt csak a vásár napján láttam, mert már az érkezésemkor kint hevert az asztalon, és ott is maradt, amíg be nem fejeztem a köreimet. Nem rejtette el, nem csomagolta ki előttem, és a szülei sem nyúltak hozzá.

Nem értettem, honnan tudja, mennyit ér másoknak valami, amit ő nem akart megtartani. Aztán apránként megtanultam elolvasni a könyvébe írt számokat, amikor átszámolta a kifizetést, és amikor hallottam, mennyit kap a piacon, rájöttem, hogy a kettő majdnem mindig egyezik. Szerettem volna megérteni, hogy csinálja. De nem faggattam. Tudtam, hogy nem tart többre egy lónál vagy egy ökörnél, aki bután, némán és erősen végzi a feladatát. Mellette és a családja körében is úgy éreztem magam. Láttam, hogy egész nap beszélnek, énekelnek vagy vitatkoznak, de soha nem kiabáltak, és nem verekedtek. Pedig gyakran megérintették egymást. Anyja rátette a kezét Mirjem arcára, apja csókot nyomott a homlokára, ha elhaladt mellette. Néha, amikor este hazafelé ballagtam az úton, és már látótávolságon kívül voltam a mezőn, a tarkómra tettem túl otrombára, nehézre és erősre nőtt kezem, és megpróbáltam felidézni anyám érintésének emlékét.

Otthon olyan csend fogadott, mint a föld mélyén. Egész télen éheztünk, még én is, pedig én kaptam vacsorát máshol. Tíz kilométert kellett gyalogolnom oda-vissza. Beköszöntött a tavasz, mégis tovább éheztünk. Hazafelé gombát szedtem, és ha szerencsés voltam, vadmustárt és más zöldségeket is találtam. Kevés akadt. Legtöbbjüket nem lehetett megenni, ezért a kecskék kapták meg. Aztán kiástam a kertből néhány újkrumplit, amelyek nem nőttek még meg, mégis felfaltuk őket. A legkisebb darabot, amelynek szeme volt, visszaültettem a földbe. Bementem a házba, és felszítottam a széndarabokat az üst alatt, amelyben reggel káposztát tettem fel főni. Beleraktam a kis krumplikat, és a többi zsákmányt. Lehajtott fejjel, némán ettünk az asztalnál.

Semmi sem fejlődött rendesen. A talaj kemény és hideg maradt áprilisig, és a rozs is csigalassúsággal nőtt. Amikor papa végre babot vetett, egy héttel később újra havazott, és a növények fele kipusztult. Aznap reggel, amikor kinyitottam a szemem, azt hittem, még éjszaka van. Ólomszürke volt az ég, és akkora pelyhekben hullott a hó, hogy a szomszéd kerítéséig sem láttunk. Papa átkozódott, és lekergetett minket az ágyról. Kisiettünk, hogy behozzuk a kecskéket, az öt újszülött gidát. Az egyikük már elpusztult. A többieket bevittük a házba az anyjukkal együtt. Mekegve rágcsálták a takaróinkat, majdnem beleléptek a tűzbe, de életben maradtak. Miután elállt a havazás, szétbontottuk az elhullott állatot, és besóztuk kevéske húsát. A csontból levest főztem, felfaltuk a májat és a tüdőt. Egy napig nem éheztünk.

Szergej háromszor annyit tudott volna enni, mint amennyi jutott neki. Ő is hatalmasra nőtt. Gyanítottam, hogy néha vadászik, bár tudta, hogy orvvadászatért fellógathatják, vagy még rosszabbul is járhat, ha az erdei állatokat dézsmálja. Az erdőből csak a megjelölt állatokat lehetett kihozni, amelyeken fekete vagy barna folt látszott. Azokból viszont alig maradt, a fehérek pedig egytől egyig a sztarikokhoz tartoztak. Nem tudtam, ők mivel büntetik az orvvadászatot, mert az ő állataikkal még nem próbálkozott senki, de biztos voltam benne, hogy nem hagynák annyiban. Tőlük semmit sem lehetett elvenni. Ők ugyan rendszeresen raboltak tőlünk, azt viszont gyűlölték, ha valaki őket lopta meg.

Szergej viszont időnként szemlesütve jött be a házba, és úgy falta fel a vacsoráját, mint én: mintha szégyellte volna, hogy több jutott neki, mint nekünk. Ezért gyanakodtam arra, hogy titokban vadászik. Nem figyelmeztettem, elvégre ő is ismerte a törvényt. Mindenesetre nagyon más volt nálunk, mint a pénzkölcsönző házában. A szeretet szó soha nem jutott volna eszembe. Azt eltemettük az anyámmal együtt. Szergej és Sztyepon születése is csak megbetegítette anyánkat, és bár nem haltak meg, sokkal több munkával terhelték le, ahogy most engem is. Követeltek az ételünkből, ugyanakkor nekem kellett megfonnom a kecskeszőrt, szőni és kötni, ruhát mosni. Ezért nem is aggódtam amiatt, hogy a sztarikok esetleg elbánnak Szergejjel. Néha eszembe jutott, hogy megkérjem, hozza el a csontokat a leveshez, aztán rájöttem, hogy ha mind eszünk belőle, akkor mind bajba kerülünk, s nem érné meg a kockázat a repedt csontokért, amelyekből Szergej már mindent kiszívott.

Sztyepon viszont szerette Szergejt. Megtanítottam gondoskodni róla mama halála után. Tizenegy éves voltam, tudtam fonni, Szergej pedig csak hétéves volt, ezért papa rám hagyta. Mire elég nagy lett ahhoz, hogy kimenjen a földre, annyira hozzászokott Sztyepon társaságához, hogy magával vitte. Az öccse követte, de nem volt láb alatt, sőt vizet is hordott. Segített ellátni a kecskéket, és ha apánk dühbe gurult, a két fiú egymásnál lelt menedéket kint, még télen is. Szergej néha megcsapta Sztyepont, de nem túl erősen.

Így hát, amikor Szergej megbetegedett, Sztyepon engem keresett meg. Még dél sem volt. A pénzkölcsönző kertjében dolgoztam, a káposztafejeket vagdostam le. Kellett volna még egy kicsit érniük, ám aznap éjjel fagyott, bár még csak ősz elején jártunk. Mirjem azt mondta, inkább vigyem be a káposztát, hátha hasznát vesszük. Egyik szememet az ajtón tartottam. Alig vártam, hogy kinyíljon, és a pénzkölcsönző anyja behívjon vacsorázni. Aznap reggel találtam egy régi kenyérhéjdarabot a tyúkoknak szánt magvak között, amit magamhoz vettem, és lassan elrágcsáltam. Megpuhult a számban, néha ittam rá a jégkéreggel lepett esővízgyűjtő hordóból, de a gyomrom még mindig össze volt szorulva az éhségtől. Épp megint felnéztem az ajtóra, amikor Sztyepon kiáltása harsant: – Vanda! – A kerítésen áthajolva kapkodta a levegőt. – Vanda!

A nevem hallatán úgy összerezzentem, mintha papa csapott volna vesszővel a hátamra. – Mi az? – Haragudtam rá, amiért utánam jött. Nem akartam, hogy ott legyen.

– Vanda, gyere! – intett. Ritkán szólalt meg. Szergej többnyire szavak nélkül is értette, és amikor apánk hangja betöltötte a házat, ő rendszerint kisurrant. – Vanda, gyere!

– Valami baj van otthon? – A pénzkölcsönző felesége az ajtóban állt, nagy kendővel védte magát a hidegtől. – Menj csak, Vanda. Megmondom Mirjemnek, hogy én küldtelek haza.

Nem akartam menni. Gondoltam, hogy valami komoly baja esett Szergejnek, hiszen egyébként Sztyepon nem jött volna utánam. Nem akartam lemondani a vacsorámról azért, hogy segítsek neki, mivel ő sem segített nekem soha. A pénzkölcsönző feleségének viszont nem mondhattam ezt el. Felálltam, némán elsétáltam a kapuig, majd bementem az úton a fák közé, és ott mérgesen rárivalltam Sztyeponra: – Soha többé ne gyere ide utánam! – Csak tízéves volt, könnyen meg is tudtam rázni a vállánál fogva.

Ő viszont megragadta a kezemet, és magával húzott. Vele mentem. Gyanítottam, hogy nem lesz más választásom, el kell mondanom papának, hogy Szergej bajban van, bár semmi kedvem nem volt hozzá. Nem szerettem Szergejt, de azt biztosan tudtam, hogy soha nem árulna be papának, és ezért én sem szívesen árultam be. Sztyepon futni akart. Ideges sietsége lassan rám is átragadt, ezért egy darabig gondolkodás nélkül szaladtam, aztán újra csak sétáltam, és Sztyepon is megállt kifújni magát, mielőtt folytattuk volna a futást. Alig egy óra alatt hazaértünk, de még a kunyhó előtt letértünk az útról, és bementünk az erdőbe. Inamba szállt a bátorságom. – Mi történt vele? – kérdeztem.

– Nem kel fel.

Szergejt a pataknál találtuk, ahonnan a vizet szoktuk hozni nyáron, amikor a hozzánk közelebb eső csermely kiszárad. Az oldalán feküdt a parton, és úgy láttam, magánál van. Nyitva volt a szeme, és amikor a szájára tettem az ujjam, éreztem a légzését, bár teljesen mozdulatlannak tűnt. Amikor megpróbáltam felemelni a karját, az súlyos volt és teljesen ernyedt. Körülnéztem. Egy fehér nyúl tetemét fedeztem fel mellette, félig a vízben, lába körül durva, kecskeszőrből font kötéllel. Nem volt rajta jel. A csapásokat dér lepte, és a patak széléről egyre tovább terjedt a jég. Ebből jöttem rá, hogy a sztarikok rajtakapták a vadászaton, és elvitték a lelkét.

Leengedtem a karját. Sztyepon úgy nézett rám, mintha várná, hogy tegyek valamit. De meg volt kötve a kezem. A pap biztosan nem jött volna el ilyen messzire a faluból, különben is, Szergej tudta, mekkora bűnt követ el. Biztos voltam benne, hogy Isten nem véd meg minket a sztarikoktól, ha bűnt követtünk el ellenük.

Nem mondtam semmit. Sztyepon sem szólt, csak nézett rám, mintha várna még valamit tőlem, mígnem a zsigereimben érezni kezdtem, hogy tényleg tehetek valamit, bár nem akarok. Összeszorítottam a fogam, nem akartam megoldást találni, aztán mégis pofozgatni kezdtem Szergejt, majd hideg vizet locsoltam az arcára, hiába tudtam, hogy úgysem lesz semmi haszna. Nem is volt. Nem tért magához. A víz végigömlött az arcán, pár csepp belecsurgott a szemébe, majd könnyként kifolyt, de nem sírt, csak üresen feküdt ott, mint egy kivágott, belülről elkorhadt fatörzs.

Sztyepon nem nézett Szergejre. Végig engem bámult, szinte pislogás nélkül. Kedvem lett volna megütni vagy elkergetni a botommal. Mit tettek értem ők, az öcséim? Mivel tartoztam nekik? Abbahagytam a próbálkozást, ökölbe szorított kézzel felálltam, majd megszólaltam, mintha penészes makkot forgatnék a számban. – Fogd meg a lábát!

Szergej még nem volt akkora, hogy ne bírtuk volna ketten elvinni. A hátára fordítottam, a karja alá nyúlva felemeltem, Sztyepon pedig keskeny vállára vette a bokáit. Együtt vittük ki az erdőből, lassan elbotorkáltunk a földünk határában álló fehér fáig. Jobban haragudtam, amikor megérkeztünk, mint amikor elindultunk. Háromszor is elestem az erdőben, hátrafelé kellett gyalogolnom, közben majdnem leszakadt a kezem a súlyától, elbotlottam néhány gyökérben, és elcsúsztam a jeges sárban. Bőrömet felhorzsolta egy kő, csupa kosz lettem, és ki kell majd mosnom a ruhámba kenődött, mérgező bogyók levét. De nem ez bőszített fel igazán. Elvették őt tőlem, mindnyájan: Szergej, Sztyepon és a többi halott fiú a földben. Elvették az anyámat. Soha nem akartam rajta osztozni senkivel. Honnan volt joguk ehhez?

Hangosan mégsem mondtam semmit. Hagytam Szergej vállát a földnek csapódni a fehér fa mellett, anyánk sírjának közelében. Megálltam a törzsnél, és így szóltam: – Mama, Szergej beteg.

Mozdulatlan és hideg volt a levegő. Hátunk mögött éppen csak zsendült a satnya rozs az elnyújtózó, félig zöld szántóföldön. Láttam a házunkból felfelé gomolygó füst egyenes, szürke vonalát. Apánk sehol sem mutatkozott. Nem fújt a szél, a fehér fa mégis sóhajtozott, ágai reszkettek, és egyik oldalán a kéreg is lehámlott. Megfogtam, és egy nagy csíkban letéptem.

Újra felemeltük Szergejt, és elvittük a közelebbi patakhoz. A házhoz küldtem Sztyepont forró szénért és egy bögréért. Száraz füvet és gallyakat tépkedtem, egy halomba kotortam, és miután Sztyepon visszaért, kis tüzet gyújtottam. Teát főztem a fakéregből. Hamuszürkére színezte a vizet, földszag áradt a bögréből. Feltámasztottuk Szergej fejét, és annyit töltöttünk a szájába, amennyit csak tudtunk. Egész testében remegett, mint egy állat, amikor a nagy melegben lerázza magáról a legyeket. Másodszor, majd harmadszor is megitattam, mire megfordult és hányni kezdett. Rohamokban öklendezett, és gőzölgő, nyers, vörös húst okádott a földre. Büdös volt és undorító. Elhátráltam onnan, nehogy én is rosszul legyek. Amikor végül abbahagyta, ő is sírva mászott távolabb a kupactól.

Adtam neki egy kis vizet, Sztyepon pedig elásta a kihányt húst. Szergej sírt még egy darabig, levegő után kapkodva. Szikár volt és deszkavékony, mint az éhezők, de legalább élt. Csak rám támaszkodva bírt felállni. Elsétáltunk a patakparton a szikláig, ahol a kecskék ittak, és meg is találtuk őket. Legeltek és leveleket rágcsáltak a parton. A legöregebb, előreálló fülű állat odajött hozzánk, Szergej pedig átkarolta a nyakát, és az oldalához nyomta az arcát, amíg a bögrébe tejet fejtem, és odaadtam neki.

Lenyelt minden cseppet, majd tisztára nyalta a bögrét, végül ijedten rám nézett. Apánk nagyon figyelt rá, melyik kecske mennyi tejet ad, és ha észrevette, hogy kevesebbet, de nem jelentkezett a tettes, mindnyájunkat megvert. Én azonban elvettem Szergejtől a bögrét, megfejtem neki egy másik kecskét, és újra megitattam. Nem tudom, miért tettem. Mégis megtettem, és amikor reggel apám bejött a fészerből és kiabálni kezdett, felálltam és így szóltam: – Szergejnek több étel kell!

Apám nagyot nézett, akárcsak Szergej és Sztyepon. Én is néztem volna magamat, ha nem a saját testemben vagyok. A következő pillanatban pofon vágott, és rám parancsolt, hogy hallgassak, végül azonban kiment, és ezzel vége is lett. Szergejjel és Sztyeponnal a kunyhóban vártunk egy ideig, de apánk nem jött vissza. Nem vert meg egyikünket sem. Szergej rám nézett, én visszanéztem rá, és nem szóltunk egy szót sem. Még egy percet vártam, majd magamhoz vettem a kendőm és a zsákom, és elindultam dolgozni. Koszos volt a ruhám, megkeményedett a sártól. A mosás napjáig már nem volt időm kitisztítani.

Amikor délben hazaértem, bent találtam a házban a mosóteknőt. Szergej vitte be, Sztyepon pedig félig megtöltötte a patak vizével. Egy részét fel is forralták, hogy a meleg vízben könnyebben megtisztuljanak a ruhák. Ránéztem a teknőre, majd kivettem a zsebemből a pénzkölcsönző feleségétől kapott három tojást, és megmutattam nekik. Amikor megkérdezte, mi történt, én elmondtam, hogy az öcsém rosszul lett valamitől, amit megevett, mire azt javasolta, hogy egyen nyers tojást, és adott is hármat. Én ettem meg az egyiket, Szergej másfelet, Sztyepon pedig az utolsó felet. Feldarabolták helyettem az apró káposztákat, és miután végeztem a mosással, megfőztem a vacsorát.

4. FEJEZET

Abban a hideg évben végig ezüstöt vetettem. Megint későn érkezett a tavasz, rövid volt a nyár, és még a veteményes is lassan fejlődött. Áprilisban is havazott. Közel s távolról, több tucatnyi faluból jöttek hozzám az emberek pénzért, ami a túléléshez kellett. Amikor a következő tavasszal Viszniába utaztunk, aranyzlotyokat érő kopejkák kötegével tele vittem vissza az erszényt nagyapámnak. Az aranyat betettük a bank vaskos falú páncélszekrényébe, még vaskosabb városfalak mögé. Nagyapám nem szólt semmit, csak tenyerén egyensúlyozta az erszényt, de láttam rajta, hogy büszke rám.

A nagyszüleim ritkán fogadtak vendégeket, amikor náluk voltunk, legfeljebb anyám testvéreit. Korábban nem is figyeltem fel erre, de most feltűnt, hogy a ház hirtelenjében megtelt emberekkel, akik teázni és vacsorázni jöttek, csupa fény, ruhasuhogás és nevetés volt minden helyiség. Több városival találkoztam egyetlen hét alatt, mint a korábbi látogatásaim során együttvéve. Mindig fontos embernek tartottam nagyapámat, de most tízszer akkorára nőtt a szememben: az emberek, még a rabbi is hivataloskodva panov Móselnek szólították, és az asztalánál sok más férfival taglalta a kerület fontos politikai kérdéseit, gyakran úgy rendeztek el komoly vitákat maguk között, mintha fel lennének rá jogosítva.

Nem értettem, miért nem jöttek korábban vendégek. Mindannyian kedvesek voltak, örömmel üdvözöltek. – Ő lenne a kis Mirjem? – kérdezte panova Igyin, és mosolyogva fogta meg az arcomat. Nagyapám egyik barátjának felesége volt. Nem emlékeztem, hogy valaha találkoztunk volna, vagy ha igen, nagyon régen. – Kész felnőtt már! Talán hamarosan az esküvődön fogjuk ropni! – Nagyanyám ennek hallatán lebiggyesztette a száját, anyám még szomorúbbnak látszott. Egy sarokban gubbasztott, miközben a vendégek bejöttek, és egyszerű vászonból inget varrt apámnak. Épp csak annyit beszélt a látogatókkal, hogy elkerülje a gorombaság vádját. Pont az anyám, aki még azokkal a falubeliekkel is kedvesen viselkedett, akik a szájától vették el az ételt, és nem engedték be a házukba.

– Suba a subához, guba a gubához – jelentette ki nagyapám nyersen, amikor végül a vendégekről kérdeztem. – Apád nem tudott annyi hozománnyal ellátni, amennyit a hozzánk érkező vendégek az én unokámtól elvárnának, és megesküdtem az anyádnak, hogy nem tömöm többé pénzzel a zsebét, mert úgyis csak kihullik belőle.

Akkor értettem meg, miért nem akarta, hogy nagyanyám ruhákat vásároljon nekem, főleg szőrméseket és aranygombosakat. Nem akart kölcsönkért kellékekkel hercegnőt csinálni egy molnár lányából, és így kelepcébe csalni egy kérőt, aki elég bolond ahhoz, hogy átverhessük, ellenben ha megtudja az igazat, nyomban veszi a sátorfáját.

Nem sértődtem meg rá, sőt egyre jobban becsültem hideg, kemény őszinteségéért. Büszke voltam, amikor vendégeket hívott és kérkedve mesélte, hogyan sikerült arannyal telve visszahoznom az erszényt, amelyet ezüsttel tele vittem el. Éreztem magamon tekintetük súlyát, ahogy erszényként méricskéltek, sőt fel is szegtem a fejem saját értékességem tudatában.

Anyámra viszont haragudtam. A lánytestvérei megint eljöttek az indulásunk előtti estén, tizenketten ültük körül az asztalt, és számtalan kisgyerek kiabált odakint az udvaron. Basja nevű unokatestvérem ült mellettem: egy évvel volt idősebb nálam, de tőlem eltérően gyönyörű, telt karú, fényes barna hajú. Önelégülten és kecsesen feszített gyöngyből készült nyakláncával és fülbevalójával. Egy hónapja járt a kerítőnél, és sejtelmes mosollyal sütötte le a szemét, amikor anyja arról beszélt, kit tartanak a legkívánatosabbnak: az ékszerész Iszakot, aki apja kézügyességét örökölte. Nagyapám kétkedve ingatta a fejét, és üzleti ügyeiről kérdezősködött. Basja keze sima és puha volt. Soha nem kellett kemény munkát végeznie, ruháját nagy gondossággal varrták és bámulatos virág- és madármotívumokkal hímezték ki.

Nem irigyeltem, főleg nem most, amikor már én is vehettem volna magamnak hímzett szoknyát, ha kedvem támad pénzt költeni. Örültem a munkámnak, viszont éreztem, hogy anyám megfeszül mellettem, mintha szeretné korlátként közénk tenni a karját, hogy ne lássak bele Basja életébe, és ne is vágyakozzak rá. Másnap hazamentünk a szánnal a faluba a jégkérges úton, és keresztülvágtunk a sötét erdőn. Tavaszhoz képest szokatlan hideg volt, de már nekem is volt szőrmekabátom, három alsószoknya rejlett a ruhám alatt, és három pokrócot is magunkra húztunk, így kényelmesen és melegben utaztunk. Anyám viszont továbbra is savanyú arcot vágott. Nem beszéltünk egymással. – Jobban szeretnéd, ha nyomorognánk és éheznénk? – fakadtam ki végül, mert már nyomasztott a sötét erdőben ránk telepedő csend. Átkarolt, megcsókolt, és így válaszolt: – Drágám, kicsikém, sajnálom! – Halkan sírt.

– Sajnálod? – kérdeztem vissza. – Sajnálod, hogy melegben vagyunk? Hogy meggazdagodtunk és kényelemben élhetünk? Hogy olyan lányod van, aki arannyá változtatja az ezüstöt?

Eltoltam magamtól.

– Cserébe jéggé dermed a szíved – jegyezte meg. Nem válaszoltam, csak szorosabbra húztam a köpenyem. Oleg siettette a lovakat: a távolban ezüst csillámlás tűnt fel a fák között, a sztarikút. Az állatok meggyorsították lépteiket, ám a jeges-fehér út hazáig kísért minket a sűrűben villódzva. Éreztem a közelségét, éreztem, ahogy még hidegebb szél ostoroz, és a testembe szivárog a bőrömön át, de nem érdekelt. A bensőmben hidegebb volt, mint kívül.

***

Vanda másnap reggel a szokottnál később érkezett, kifulladva lépett be, arca vörös volt és izzadt, harisnyájára és szoknyájára csomókban tapadt a hó, mintha a mezőn át vágott volna magának új ösvényt a falu utcája helyett. – A sztarikok az erdőben vannak – mondta, és fel sem nézett. Amikor kiléptünk az udvarra a házunk előtt, még mindig láttuk a sztarikutat halványan csillogni a fák között, alig fél kilométerrel arrébb.

Soha nem hallottam még, hogy az út ennyire közel kanyarodott volna a faluhoz. Nem védett minket fal, de nem is voltunk csábítóan gazdagok. A mi falunk gabonában és gyapjúban fizette az adót, és a vagyonosabbak ugyanúgy a városfalon belül váltották ezüstjüket aranyra és bankban őriztél pénzüket, mint én. Egy-két asszonynak talán volt arany nyaklánca vagy gyűrűje – késve jutott eszembe a saját galléromat díszítő gomb –, de annyi arannyal a sztarikok a legkisebb kincsesládát sem tudták volna megtölteni, még ha minden házba be is törnek az út mentén.

Ádáz hideget sugárzott az erdő. Ha az ember letérdelt, és a földre tette a kezét, érezte a hideget továbbkúszni a talajon. Mintha valami messze élő óriás lehelte volna ki magából, és lehelete szúrós, törött tűlevelek illatát hordozta. A rengeteget vastagon belepte a hó, ám a hideg nem volt természetes. A falura visszanézve láttam, hogy a hozzánk legközelebbi házak udvarán is emberek állnak, és ők is az utat lesik. Panova Gavelijtye vádlón összehúzta a szemöldökét, amikor meglátott minket, és visszament a házába.

Más azonban nem történt, el kellett végezni a reggeli munkát, ezért lassacskán mindenki bevonult, és amikor már nem láttuk az utat, nem is gondoltunk rá. Leültem a főkönyvvel, hogy ellenőrizzem a javakat, amelyeket Vanda a kéthetes távollétem során behajtott. Kivitte az állott kenyérrel és magvakkal teli kosarat a csirkéknek, hogy megetesse őket, majd összeszedje a tojásokat. Örömmel láttam, hogy anyám végül lemondott arról, hogy bármit is elvégezzen odakint, csak a krumplit hámozta a vacsorához az asztalnál, a tűz közelében, és kicsit ki is pirult az arca, amely talán nem is volt már annyira beesett, mint előző télen. Nem hagytam, hogy megrengessen, ahogyan rám néz, miközben a könyvet böngészem.

Vanda szépen és tisztán vezette az elszámolást, mindenkitől a megfelelő összeg folyt be. Nagyapám a szolgálóm felől érdeklődött, hogy jól végzi-e a munkáját, ő nem tartotta ostobaságnak, hogy pénzt ígértem Vandának a szolgálataiért. – A szolgák könnyen becstelenné válnak, ha érméket bízol rájuk, de ők nem nyúlhatnak hozzájuk – bölcselkedett. – Hadd érezze, hogy csak a tiéddel együtt nőhet a szerencséje!

Kicsit ódzkodtam attól, hogy növeljem a szerencsémet, annak dacára, hogy nagyapám bankjának vaskos páncélszekrénye már tizennégy aranyérmét őrzött nekem. Tudtam, hogy nem teljesen a saját kölcsönzői tevékenységemnek köszönhetem a pénzt, hanem benne van anyám hozománya is, amely végre visszacsorog hozzánk. Az esküvőjük után apám olyan gyorsan szétosztotta a pénzt az emberek között, hogy mire megszülettem, már mások zsebe dagadt tőle, és annyira keveset fizettek belőle vissza, hogy akármerre indultunk, kilométerekre is csak az adósainkkal találkoztunk. Megerősítették a házaikat, a csűröket, marhát vettek, vetőmagot, férjhez adták lányaikat, elindították fiaikat a világba, közben pedig anyám éhezett, apámat pedig minduntalan kikergették portáikról. Vissza akartam szerezni minden érmét, kamatostul.

Amit könnyen behajthattam, az már becsorgott. A vagyon egy részéről le kellett mondanunk. Néhány adós már meghalt, vagy messzire költözött, azt sem tudtam, merre indultak. A fizetségek felét terményben, áruban, munkában vagy valami más formában kellett elfogadnom, azt pedig nem volt egyszerű érmére váltani. A saját házunkat is kicsinosítottuk, és annyi csirkét tartottunk, amennyit el bírtunk látni. Egyesek birkát vagy kecskét ajánlottak fel, de azokhoz nem igazán értettünk. El is adhattam volna őket, de az nem volt könnyű, és ügyeltem rá, hogy egy garassal se vonjak le kevesebbet az adósok tartozásából, mint amennyit a vásáron kaptam a javaikért. Ők csalásnak tartották volna, bár nekem kellett időt szánnom az adásvételre.

Csak azoknak adtam újabb kölcsönt, akiken láttam, hogy valószínűleg vissza fogják fizetni, és mindig óvatosan, kicsi összegeket, bár így a visszafizetés is lassan és óvatosan történt, ráadásul nem tudhattam, hányan fognak meghalni vagy eltűnni, mielőtt rendeznék a tartozásukat. Ennek ellenére, ahogy a takarosan feljegyzett bevételeket szemléltem, eldöntöttem, fizetést fogok adni Vandának: mindennap ledolgozik fél garasnyit az apja adósságából, fél garast pedig hazavisz, így valódi érméket gyűjthet, és legalább az apjával együtt úgy érezheti, keresete van. Így munkája nem csak egy-egy számot jelent a főkönyvben.

Éppen elhatároztam, hogy aznap délután a munkája végeztekor elmondom neki a hírt, amikor Vanda a mellkasához szorított kosárral hirtelen berohant a házba. Még ki sem szórta a baromfinak a magvakat. – Itt voltak a háznál! – kiáltotta.

Először nem tudtam, kikre gondol, de ijedten felálltam a helyemről. Fehér és rémült volt az arca, ritkán láttam ilyennek. Apám is felkelt: – Mutasd! – mondta, és magához vette a piszkavasat.

– Betörők? – kérdezte anyám halkan. Bennem is ez merült fel elsőként, amint kitisztult a fejem. Örültem, hogy elvittem az érméket a bankba. Aztán apám nyomában kimentünk a ház mögé, ahol a csirkék még mindig csalódottan, a takarmányt várva rikácsoltak. Vanda megmutatta a nyomokat. Nem betörők jártak ott.

A patanyomok sekélyen mélyedtek a friss hó legfelső, porszerű rétegébe. Nem törték át az alatta rejlő jégkérget, de akkorák voltak, mintha lovak hagyták volna őket, noha inkább a szarvasok hasadt, elöl hegyes patanyomára emlékeztettek. Eljöttek a ház faláig, aztán valaki, aki szokatlan, hegyes orrú csizmát viselt, leugrott a patás hátáról belesni az ablakon.

Eleinte nem akartam elhinni. Annyi bizonyos, hogy szokatlan dolog történt, de úgy véltem, valaki gúnyolódik velünk, mint a gyerekkoromban kővel dobálózó falusi fiúk. Valaki odaosont a házunkhoz, és ijesztgetés gyanánt hagyta a nyomokat a hóban, vagy ami még rosszabb: másra terelte a gyanút egy tervezett rabláshoz. Ám mielőtt ennek a gondolatnak hangot adhattam volna, rájöttem, hogy ilyen nyomokat nem készíthetett senki, aki ne járta volna egyúttal össze a havat, hacsak nem támaszkodott le egy bottal a tetőről. A tetőn azonban érintetlen volt a fehér takaró, és a hasadt patás nyomok hosszan sorakoztak az udvaron, vissza az erdőig, ahol eltűntek a fák között. Amikor arra fordultam, megpillantottam a sűrűben fénylő ezüstutat.

Nem szóltam semmit, ahogy anyám és apám sem, csak néztük az erdőben húzódó utat. Csak Vanda mondta ki, amit gondol: – Sztarik volt. Egy sztarik jött ide.

A sztarikoknak semmi keresnivalójuk nem volt a baromfiudvaron, sem a nagyszobába nyíló ablakunknál. Lehajoltam, hogy magam is benézzek: keskeny ágyam fölött semmi sem látszott, csak a tűzhely a kis üsttel, meg a szekrény, amelyet apám készített anyámnak ajándékba, valamint a kamrában őrzött gabonás zsákok. Annyira egyszerű, közönséges ház volt, hogy a legkíváncsibb tekintetet sem vonzhatta. Kiegyenesedtem, és visszanéztem a nyomokra, mintha abban bíznék, hogy maguktól eltűnnek, és a világ nem lesz többé kusza és felfoghatatlan.

Aztán apám felemelte a piszkavasat, beleszúrta az egyik lábnyomba, majd egy vonalat húzva követte a lépteket az erdőig. Visszakanyarodott, és visszajött a házhoz. Végül kijelentette: – Ne beszéljetek többé ilyen badarságokat! Ki tudja, hogy kerültek ide, biztos csak gyermeki csínytevés. Menj a dolgodra, Vanda!

Ránéztem. Soha nem hallottam az apámat ilyen keményen beszélni. Nem is tudtam, hogy képes rá. Vanda habozott. Még egyszer rápillantott a nyomokra, majd lassan átsétált a felkavart hótakarón a baromfiudvarhoz, és folytatta az etetést. Anyám némán állt a kendőjébe burkolózva, száját összepréselte, kezét összekulcsolta. – Gyere vissza a házba, Mirjem! – szólt rám. – Segíts krumplit pucolni! – Miközben visszakísértem a házba, láttam, hogy a falu felé pillant. A szomszédok már nem bámészkodtak, senki sem állt az udvarán.

Miután beértünk, apám odament az ágyam melletti ablakhoz, lemérte és megjelölte szélességét és magasságát a farakásból kivett vékony bottal, majd felvette a kabátját, kalapját, felkapott egy kis fejszét, és a bottal együtt kiment az udvarra. Utánanéztem, aztán anyám felé fordultam, aki az ablakon keresztül az udvart seprő Vandát figyelte.

– Mirjem! – szólalt meg. – Szerintem apádnak egy fiú segítsége is kell. Kérjük meg Vanda öccsét, hogy éjszakánként legyen velünk, és fizessünk érte!

– Fizessünk azért, hogy valaki a házunkban aludjon? Ugyan, mit tehetne, ha valóban egy sztarik jönne ide? – Felnevettem, és bár én magam vetettem fel az ötletet, fel sem tudtam fogni, hogy egy pillanatra is komolyan vettem. Úgy éreztem, az egész egy álom volt, amely lassan szertefoszlik.

Anyám azonban éles hangon folytatta: – Ne beszélj így! Többé ezt ki ne ejtsd a szádon! A sztarikokat sehol senkinek ne említsd a faluban! – Ezt még kevésbé értettem. Mindenki a sztarikokról beszél majd, hiszen az út megjelent az erdőben, és másnap volt a vásár. – Akkor te nem mész oda! – válaszolta anyám a felvetésemre, amikor pedig tiltakozni kezdtem, hogy értékesítenem kell a Viszniából hozott portékákat, megragadta a vállamat, és így folytatta: – Mirjem! Pénzt adunk Vanda öccsének, hogy maradjon itt éjszakára, így Vanda senkinek sem fogja elárulni, hogy egy sztarik megkörnyékezte a házunkat. Te sem mondod el senkinek, hogy közel jöttek!

Nem vitatkoztam tovább. Anyám hangja is meglágyult. – Két évvel ezelőtt, Minaszk mellett kijött az erdőből egy sztarikcsapat, végigvonult három falun, alig nagyobbakon a miénknél. Felgyújtották a templomokat és a gazdag emberek házait, és az összes fellelhető aranyat elvitték. A zsidók által lakott Jazudát azonban kikerülték, az ő házukhoz nem nyúltak. Ezért az emberek azt suttogták, hogy a zsidók alkut kötöttek a sztarikokkal. Most pedig egy zsidó sincs Jazudában. Érted, Mirjem? Senkinek sem mondod el, hogy idejöttek a házunkhoz!

Azonnal felfogtam, hogy nem tündérekről, mágiáról vagy más mesebeli dolgokról csacsog. Ezt nagyon is értettem. – Márpedig elmegyek holnap a vásárba – mondtam végül, és mielőtt közbeszólhatott volna, folytattam: – Pont a távolmaradásom keltene feltűnést. Elmegyek, eladom a két újonnan vett ruhát, és beszélek az új viszniai divatról.

Anyám egy pillanattal később rábólintott, megsimogatta a fejemet, és két keze közé fogta az arcomat. Aztán leültünk az asztalhoz, és megpucoltuk a maradék krumplit. Kintről beszűrődött a fejsze ritmikus puffanása: Vanda fát aprított. Apám rövidesen visszatért, hóna alatt egy köteg zöld ággal, és a délelőtt hátralévő részében azokat farigcsálta a tűznél. Apró rácsokat alkotott belőlük, amelyet az ablakkeretbe szögezett.

– Eszünkbe jutott, hogy talán mostantól kezdve át kéne hívni Vanda öccsét éjszakára – jegyezte meg anyám, és nem nézett fel a kötéséből.

– Elkelne egy fiatalember segítsége a ház körül – ismerte el apám. – Mindig aggódom, ha pénz van nálunk. Különben sem bírom egyedül a munkát. Már nem vagyok fiatal.

– Esetleg kecskéket is tarthatnánk – vetettem közbe. – Azokat is gondozhatná.

***

Mirjem a hazatérése utáni reggelen megszólított: – Vanda, szükségünk lenne egy fiúra, aki itt marad éjszakára őrködni a ház körül. Vennénk kecskéket, azoknak is gondját kéne viselni. Nem kérnéd meg az öcsédet, hogy segítsen nekünk?

Nem válaszoltam azonnal. Legszívesebben nemet mondtam volna. Két hétig volt távol, addig vezettem a könyvet. Én, egyedül. Mindennap körbejártam az adósokat, mindennap más házakat kerestem fel, majd visszajöttem, és feltettem a vacsorát magamnak és Mirjem pénzkölcsönző apjának. Végül leültem az asztalhoz, és remegő kézzel, óvatosan kinyitottam a könyvet. Puha volt a bőrkötés, és a vékony lapok megteltek betűkkel és számokkal. Szorgalmas lapozgatással megtaláltam az aznap felkeresett házakat. Minden házat egy szám is jelölt az oldalon, és mellé volt írva az ott lakó ember neve. Tintába mártottam a tollat, letöröltem a hegyét, megint belemártottam, és tudásom legjavát beleadva, lassan leírtam a számokat. Aztán becsuktam a könyvet, lemostam a tollat, és a tintával együtt felraktam a polcra. Egyedül végeztem az egészet.

A nyár hosszú napjain, amikor kicsit tovább maradtam, Mirjem megtanított, hogyan kell a tollal leírni a számokat. Vacsora után kivitt az udvarra, és a porba is bele kellett karcolnom őket egy bottal, újra meg újra. De nemcsak a leírásukat tanította meg, hanem a használatukat is: összeadni vagy egymásból kivonni őket. Nemcsak a kis számokat, amelyeket az ujjammal is tudtam követni, hanem nagyokat is. Megtanított száz garast kopejkára, húsz ezüstkopejkát aranyzlotyra váltani, majd az egészet visszafordítani garasokra.

Eleinte idegesen hallgattam. Csak öt nappal később mertem felvenni a botot és végighúzni a földre rajzolt vonalak mentén. Mirjem hétköznapi dologként beszélt róla, de én tudtam, hogy varázslat. A félelmem nem múlt el, de bátornak kellett lennem. Megtanultam lerajzolni a porba a mágikus alakzatokat, majd egy kopott tollal és vízzel kevert hamuval gyakoroltam tovább egy lapos kövön. Végül odaadta a saját tollát és tintáját, meg egy régi papírdarabot, amely a sok kifakított írástól már szürke volt. Tél végén, amikor látogatóba ment a városba, rám bízta a könyv vezetését. Lassan a betűkkel is egyre jobban boldogultam. Begyakoroltam a nevek kiejtését, és ha találkoztam velük egy oldalon, elmotyogtam őket magamban, ujjammal követve a betűket. Rájöttem, melyik betű melyik hangot jelöli. Néha egy-egy tévedésnél Mirjem megállított és kijavított. Rengeteg mágiát adott nekem, én pedig nem akartam osztozni rajta.

Egy évvel korábban rögtön visszautasítottam volna az ajánlatot, hogy ez az egész egyedül az enyém maradjon. De az még azelőtt volt, hogy Szergejt kimentettem a sztarikok markából. Onnantól fogva vacsorával várt esténként. Sztyeponnal együtt egész télen gyűjtögették a kecskeszőrt a bokrokról és a szénából, amiből kendőt szőhettem, hogy legyen miben a faluba mennem. Végül is a testvérem volt.

Aztán félelemből majdnem nemet mondtam Mirjemnek. Mi lesz, ha Szergejnek eljár a szája? Olyan súlyos titok volt, hogy én is alig bírtam magamban tartani. Mindennap úgy feküdtem le, hogy az öklömben szorongatott hat fénylő, hideg ezüstkopejka járt az eszemben. Elalvás előtt garasokat számoltam fejben, amíg ki nem jött a hat kopejka.

Aztán válasz helyett megfontoltan visszakérdeztem: – Ha ő is dolgozik, hamarabb letörlesztjük az adósságot?

– Igen – felelte Mirjem. – Mindennap két garast fogtok keresni ketten együtt. Annak fele az adósság törlesztésére megy, a másik felét megkapjátok érmében. Itt van az első érme, mára.

Egy kerek, fényes, tiszta garast rázott ki a ruhaujjából, és a kezembe tette, mintha azzal akarna jutalmazni a beleegyező válaszomért. Ránéztem, majd ökölbe szorítottam a kezem. – Beszélek Szergejjel – mondtam.

Amikor viszont suttogva elmondtam neki az erdőben, ahol papa nem hallhatta, Szergej visszakérdezett: – Ennyi az egész? Náluk kell aludnom? Fizetnek azért, hogy a házban legyek, és etessem a kecskéket? De miért?

– Mert félnek a betörőktől – feleltem. Amint kimondtam a szavakat, rájöttem, hogy ez nem igaz. Ám az igazságra nem emlékeztem.

Annak a reggelnek az emléke azonban csak akkor tért vissza nagy nehezen, amikor felálltam, és utánoztam a csirkeetetést. Kisurrantam, a ház sarkánál rágcsáltam az állott kenyeret, ahol nem vehettek észre sem ők, sem a csirkék. Akkor láttam meg a nyomokat…

– Egy sztarik – gördült ki a számon hűvösen. – Egy sztarik járt ott.

Ha Mirjem nem adja oda a garast, nem tudom, mihez kezdtünk volna. Tudtam, hogy már nem apám adóssága a lényeg. Semmilyen törvény nem kötelezhet rá, hogy egy olyan házban szolgáljak, ahová a sztarikok lopóznak belesni az ablakon. Szergej viszont ránézett a kezemben tartott garasra, alaposan megszemlélte, majd megkérdezte: – Mindennap egy garas?

– A fele a tartozás rendezésére megy – bólintottam. – Mindennap egy garas.

– Te megtartod ezt, én meg a következőt – vágta rá Szergej rövid hallgatás után.

Nem mondtam azt, hogy kérjünk tanácsot a fehér fától. Éppolyan konokul viselkedtem, mint papa. Mama azt mondta volna: Ne menjetek oda, nagyon veszélyes! Tudtam, hogy veszélyes. Ám azzal is tisztában voltam, mi történik, ha abbahagyom a munkát. Ha mindent elmesélek papának, megtiltja, hogy akár egy percre is visszamenjek az ördögök házába, aztán elad a vásárban két kecskéért valakinek, aki erős, számolni nem tudó feleséget keres. Még hat kopejkát sem érnék.

Ezért inkább azt mondtam az apámnak, hogy a pénzkölcsönzőnek kecskepásztorra van szüksége, és gyorsabban ledolgozhatjuk az adósságot, ha Szergejt is odaengedi éjszakára. A homlokát ráncolva nézett Szergejre. – Napkelte után egy órával legyél itthon! Mikor szűnik meg az adósság?

Szergej rám nézett. Kinyitottam a számat, és azt mondtam: – Három év múlva.

Azt hittem, megüt és bolondnak nevez, amiért még számolni sem tudok, papa viszont csak morgott. – Vérszívók! Piócák! – Aztán Szergejhez fordult. – Mondd meg nekik, hogy adjanak neked reggelit a házukban! És nem lophatsz többet a kecsketejből!

Most már három évünk volt. Először minden másnap keresünk egy garast, aztán mindennap egyet. Szergejjel kezet fogtunk a ház mögött. Suttogva kérdezte: – Mit veszünk rajta?

Nem tudtam, mit feleljek. Nem gondoltam arra, hogy bármit vehetnék a pénzen. Csak azt képzeltem el, hogy kézzel fogható pénzem van. Aztán Szergej folytatta: – Ha költünk belőle, rá fog jönni. Elveszi tőlünk.

Először az jutott eszembe, hogy úgy legalább nem küld a piacra. Ha mindennap hazahozok egy garast, szíves örömest megengedi majd, hogy a pénzkölcsönzőnél szolgáljak. Aztán elképzeltem, hogy elveszi tőlünk a garasokat, hogy bele kell tennem a fényes érméket a tenyerébe, ő meg bemegy a faluba, elissza és eljátssza, hogy soha többé ne kelljen dolgoznia. Semmi gondja nem lenne többé. – Nem adom. – Égett a gyomrom. – Nem engedem, hogy az övé legyen.

Mégsem tudtuk, mihez kezdjünk. Végül döntöttem. – Eldugjuk. Elrejtjük az összeset. Ha három évig dolgozunk, és nem költünk belőle semmit, fejenként tíz kopejkánk lesz. Az együtt egy zloty. Egy aranyérme. Fogjuk Sztyepont is, és elmegyünk.

Fogalmam sem volt, hová mehetnénk. Csak annyit tudtam, hogy annyi pénzzel bárhová mehetünk. Bármit megtehetünk. Szergej pedig bólintott; ő is így gondolta. – Hová dugjuk?

Végül mégiscsak kimentünk a fehér fához, üreget ástunk az anyánk sírján lévő kő alá, beleraktuk a garast, és visszatettük a követ. – Mama! Őrizd meg nekünk gondosan! – kértem. Aztán sietve távoztunk, nem akartam látni, hogy valami történik az érmével. Szergej sem akarta hallani, hogy mama megtiltja nekünk a pénzkeresést.

Aznap este vacsora után Szergej bement a faluba a sapkában, amit rongyokból kötöttem a fejére fülmelegítőnek. A pitvarból néztem, ahogy távolodik. A sztarikút még mindig ott fénylett az erdőben. Nem lámpásra hasonlított, hanem egy felhős éjszaka csillagaira. Ha az ember meg akarta nézni, nem látott belőle semmit. Ha másfelé fordította a tekintetét, ott csillámlott a szeme sarkában. Szergej, amennyire tudta, távol tartotta magát tőle. Már nem szívesen ment az erdőbe. Végig a falu útja mentén haladt, az erdővel ellentétes oldalon, bár ott a hóban kellett lépkednie, nem a keményre fagyott úton. Hamarosan eltűnt a sötétben.

Reggel, amikor elindultam dolgozni, még láttam a nyomát a hóban. Jobb lett volna, ha az úton gyalogol, hogy ne maradjon utána csapás, mert attól tartottam, hogy valahol félúton véget ér. A nyomok azonban folytatódtak, végig Mirjem házáig, és Szergej ott ette náluk mogyoróillatú, forró kásáját. Engem is gyötörni kezdett az éhség. Otthon már nem reggeliztünk. Nem maradt élelem.

– Nyugodt volt az éjszaka – mesélte, miközben felkaptam a kosarat és kimentem a tyúkokhoz. Egy egész karéj kenyeret találtam a kosárban, a közepe még puha volt. Megettem, majd folytattam az utam a tyúkokhoz, de nem jöttek elém.

Lassan közelebb sétáltam. Nyomok sorjáztak a tyúkól körül. Szarvaspaták nyomára hasonlítottak, csak karmuk is volt. A fenti kis ablak, amelyet előző nap távozásom előtt becsuktam, szélesre volt tárva, mintha valami bedugta volna rajta az orrát. Lehajoltam, és benyúltam. A tyúkok bent ültek egymás mellett, nagyra borzolt tollazattal. Csak három kicsi tojást találtam, ki is vettem őket. Az egyiknek szürke volt a héja, halvány világosszürke, mint a hamu a tűzhelyen.

A szürkét elhajítottam az erdőbe, amilyen messzire csak tudtam, és nekiláttam elsöpörni a nyomokat, mintha ott sem lettek volna. Mi lesz, ha a pénzkölcsönző azt mondja Szergejnek, hogy ne jöjjön többet, mert nem tartotta távol a sztarikokat? Talán engem is elküldenének. Ha elsöpröm a nyomokat, én magam is elfeledkezem róluk, ahogy előző nap is. Az pedig olyan, mintha ott sem lettek volna. Elmentem a seprűért, amellyel tisztán tartottam az udvart. A seprű azonban a ház falának volt támasztva, és amikor odaléptem, csizmanyomokat láttam mellette. Sok nyom volt. A sztarik megint megkörnyékezte a házat hátulról, ugyanabban a hegyes csizmában, és háromszor ment fel-alá a fal mellett, pont a hálószobájuk ablaka alatt.

5. FEJEZET

Vanda öccse alig nőtt ki a fiúkorból, magas volt, széles és nyers, akár egy éhező csikó, könyökénél és csuklójánál kiálló, nagy csontokkal. Amikor aznap este először megjelent nálunk, lesütött szemmel jelentette be, hogy az apja engedi nálunk dolgozni, amennyiben adunk neki vacsorát és reggelit. Leültünk az asztalhoz, és meggyőződhettem róla, miért szabta Gorek ezt a feltételt: zabált, mint egy farkas. Bére a duplája is lehetett volna, annyit falt. De nem szóltam semmit, még akkor sem, amikor anyám még egy vajas kenyeret adott neki. A szüleim a saját hálójukba vitték az ágyamat, és az én helyemen rakták le a Szergejnek szánt pokrócokat.

Az éjszaka közepén felébredtem. Apám a nappaliba ment, az ajtó nyikorogva kinyílt, és csípősen hideg levegő áramlott be. Hallottam, ahogy Szergej leveri a csizmájáról a havat, és azt mondja apámnak: – Mindenhol csend és nyugalom.

– Menj vissza aludni, Mirjem! – szólt rám anyám finoman. – Szergej csak körülnézett odakint.

Azon az éjjelen még kétszer kipattant a szemem, mert hallottam kimenni, és besuhant a hideg levegő, de mindig újra álomba merültem. Nem történt semmi. Reggel felkeltünk, és feltettük a kását főni a reggelihez. Szergej póznákat kalapált a földbe odakint, építeni kezdte a fészert a kecskéknek. A sztarikút még mindig látszott a fák között, de amikor kinéztem az ablakon, mintha kissé távolabb láttam volna, mint addig. Szürke, hideg nap volt, a nap nem sütött ki, az út mégis csillogott. Néhány falusi fiú kiment a házunk mögött a községből, és egymást hergelték, ki meri kővel megdobni a sztarikutat, vagy akár meg is érinteni. Odahallatszott kárörvendő, magas hangú kiáltozásuk.

Amikor Vanda megérkezett, és kiment a kosárral a tyúkokhoz, az öccse még az asztalnál evett. Szinte üres kosárral tért vissza, csak két tojás volt benne, jóllehet kilenc tojót tartottunk. Lerakta az asztalra, majd mindnyájan megbámultuk. Kicsi tojások voltak, héjuk nagyon fehér. Vanda végül megszólalt: – Újabb nyomok vannak a ház mögött.

Kimentünk, és megnéztük. Azonnal felismertem a nyomokat, bár közben már elfelejtettem, hogy néznek ki. Amíg Vanda meg nem szólalt, nem tudatosult bennem a régebben látott nyomok emléke. A hegyes orrú csizma tulajdonosa megkerülte a hálószobánk falát, háromszor elment mellette mindkét irányban, és a hasított patás állat közben a tyúkól mellett várakozott, otthagyta a nyomait a hóban, mint egy szimatoló róka, aki be akar surranni egy résen. A tyúkok egyetlen nagy tollas kupaccá húzódtak össze odabent.

– Figyeltem, esküszöm! – bizonygatta Szergej, de apám rászólt:

– Semmi baj, Szergej.

Vanda felsöpörte az udvart, mi pedig a szemétdombra dobtuk a két tojást. Anyám szorosan átkarolta a vállamat, és visszakísért a házba.

Szergej visszament az apja földjére, Vanda pedig kitakarított, és elment vízért. Most már nem feledkeztem meg a lábnyomokról, bár szívesen tettem volna, mégis, amikor Vanda bejött, felálltam, és így szóltam: – Gyere, elmegyünk a vásárba! – Megkerestem a sálamat, mintha semmi különös vagy szokatlan dolog nem történt volna a nap során. Miután elindultunk az úton, végig hátat fordítottam az erdőnek. Hideg szél harapdálta a sarkamat, kékülő kezemet ruhám hosszú ujja alá rejtettem. Nem fordultam meg megnézni, hogy ott van-e még a sztarikok ezüstös útja az erdőben.

Vanda cipelte a kosarat, amelybe a Viszniában vásárolt csecsebecséket vittem a vásárba, és nála volt a két ruha is, amelyeket dacból vettem, mert anyám nem fogadta el tőlem egyiket sem. Meleg, de gyönyörű gyapjúruhák voltak: hatalmas virágok rikítottak a szegélyükön, vörös alapon mélyzöldek és kékek. Egyenesen a ruhakészítő Marija bódéjához mentem, előhúztam, és megmutattam neki a szegélyét. – Nézd, ezt a mintát viselik legtöbben idén Viszniában.

Asszonyok gyűltek körém, azonnal látni akarták a mintát, és biztonságos falként védtek a város pletykaforgatagától. Az új minta a sztarikútnál is fontosabb volt nekik, azzal különben sem szívesen foglalkozott senki. A piactérről nem látszott. Marija természetesen megkérdezte, hogy mit kérek a ruhákért. Nem válaszoltam azonnal. Hat nő állt mellettem, akár a csőrükkel lecsapni készülő varjak. Egy kiélezett pillanatig megfordult a fejemben, olcsón eladom nekik, hogy barátságos érzelmekkel gondoljanak vissza rám, és mellém álljanak, ha valaki a házunkhoz közeledő sztarikutat említi. Egyszeriben elkezdtem megérteni az apámat.

Nagy levegőt vettem, és így szóltam: – Nem tudom, megéri-e ez az üzlet. Láthatod, mennyi munka volt velük, Visznia legkiválóbb iparosai dolgoztak rajta. Esküvőre készültek, és sokba került megszerezni és idehozatni őket. Egy zloty alatt semmiképpen sem adhatom őket.