Viccen kívül - részlet
Author: Dordzsceren Csingisz
Date: 2026
Keywords: Életrajz, tényfeltárás
Description: A Forbes listáján 2025-ben debütált, és rögtön a hetedik legértékesebb magyar influenszer lett. Dolgozott modellként, lángossütőben, és pénzügyesként egy multinál. Sokaknak ő a kendős anyu, az orvosi adminisztrátor vagy éppen az arrogáns eladó a plázából – de bárkinek görbe tükröt tart, ha úgy érzi, a hétköznapokban visszaél a hatalmi helyzetével. Dordzsceren Csingisz egy veszprémi lakótelepen nőtt fel magyar–mongol srácként, és rengeteg bántalmazáson ment keresztül, mire sikeressé vált. Könyvében most nem kevesebbre vállalkozott, mint hogy megírja a saját élettörténetét és karrierútját, valam
Publisher: HVG Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva

Csingisz

Viccen kívül

Út a szégyentől a szabadságig

– részlet –

Copyright © Dordzsceren Csingisz, 2026
Hungarian edition © HVG Könyvek, 2026

ISBN 978-963-565-861‑9

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

A könyvemet ajánlom mindazoknak, akik szívesebben tanulnak más hibáiból. Azoknak, akik képesek valakinek a története alapján önmagukra ismerni, elgondolkodni mások hibáin, nehézségein, és hajlandók az ő példájuk alapján változni, vagy legalább valamit másképpen csinálni, mint ahogy önmaguktól tennék.

Bevezetés

„De hát milyen könyvet tud írni egy harmincéves?” – kérdezte tőlem egy hölgy, aki nagyon kedvesen lépett oda hozzám egy rendezvényen. „Hiszen olyan fiatal vagy még.”

Bármennyire furcsa, ahányan vagyunk, annyiféle történetet hordozunk.

Vannak emberek, akiknek az életük eseményei az első évtizedekben szinte tankönyvszerű sorrendben követik egymást: óvoda, iskola, egyetem, munka. Aztán egyszer csak történik valami: egy válás, egy haláleset, vagy jön egy nehéz időszak, amely után már nem egészen ugyanaz az ember néz vissza rájuk a tükörből. És vannak, akiknél ez a fordulópont már azelőtt bekövetkezik, hogy felnőnének. Én az utóbbiak táborát erősítem.

Sokáig azt hittem, mindenkinek annyi mindent kell megélnie, mint nekem. Csak később értettem meg, hogy van, akinek már az első húsz-harminc évében több akadállyal kell megküzdenie, mint másnak egész életében. Az élet ugyanis nem egyenlő arányban méri a nehézségeket, és furcsa történetekből sem mindenkinek ugyanannyi jut. És főleg nem életkor szerint.

Nem hiszek abban a láthatatlan határban, amelyen túl azt mondhatjuk: „Na, most már eleget éltél ahhoz, hogy legyen miről mesélned.” Ezzel először akkor szembesültem igazán, amikor beindult a karrierem, és nagyon gyorsan a figyelem középpontjába kerültem. Egy televíziós interjúban az újságíró aznap velem készítette a huszon-akárhányadik beszélgetését, és kiderült, hogy mindössze hét perc áll a rendelkezésemre. Egy másik újságíró nyomtatásban megjelenő interjúra kért fel, végül mindössze néhány sort tudott publikálni a beszélgetésből. Amikor leült velem szemben egy kávézóban, és elindította a hangfelvételt, rögtön az jutott eszembe: de hogyan sűrítsem bele az életemet hét percbe vagy egy‑két flekkbe?

Világéletemben abban hittem, hogy ha valamit csinálunk, azt csináljuk rendesen. Ezért nem tudtam a barátaimmal soha kimenni „csak egy sörre”. Hát most vagy hülyére isszuk magunkat, vagy ki sem megyek. Viccen kívül, úgy gondolom, ha nem lehet mindent elmesélni, akkor minek menjek oda egy hétperces vagy egy féloldalas interjúra? Természetesen idővel be kellett látnom, hogy az adott műsor vagy újság nem csak rólam szól, mégis ahányszor megcsörren a telefon, bennem mindig felvillan egy „NEM” gomb.

– Szia, be tudnál jönni az XY tévéhez, beszélni kicsit a…

– Szia, nem.

– Szia, Péter vagyok az XY laptól, készíthetek veled interjút a…

– Szia, nem.

Csakhogy ettől az emberek kíváncsisága nem lett kisebb. A social mediában töltött hosszú éveim után elkezdte érdekelni őket, ki is vagyok valójában, ki ez a furcsa nevű, kicsit külföldi kinézetű fiú, akit évek óta követnek. Egy hölgy írt nekem, hogy a férjétől a felnőtt gyerekein át egészen a nagyszülőkig mindenki nézi a tartalmaimat, aztán a vasárnapi ebédnél arról beszélgettek, hogy konkrétan semmit sem tudnak rólam.

Később már elhívtak podcastokba is, ahol egy-másfél órára is ki lehetett tolni az interjú hosszát, de aztán szóltak, hogy a másfél óra azért túl hosszú lesz, az emberek nem nézik meg, ezért rengeteg mindent kivágtak a beszélgetésből. El is ment végleg a kedvem attól, hogy magamról és az életemről pofázzak. Elvégre mi értelme van annak, hogy csak részleteket tudok megosztani magamból, és nem mutatom meg a teljes képet? Félre fognak érteni, más kép alakul ki rólam az emberekben, mint amit szeretnék.

Meg amúgy is nagyon szorongtam az interjúktól. Néha huszonöt-harminc év, egy fél élet is kevés ahhoz, hogy megismerj valakit igazán, mire elég akkor egy hétperces, másfél órás, kétnapos, öthetes, ad absurdum három hónapig tartó beszélgetés? Konklúzió: nem megyek többet semmilyen interjúra.

Aztán egyik nap kaptam egy e-mailt. Felkértek, hogy írjak egy könyvet. Ezt a könyvet. Így hát végre elmondhatok mindent úgy, ahogyan szeretnék, és ahogyan szerintem értelme van elmondani.

Az életem során gyakran megkaptam, hogy konfliktuskerülő ember vagyok, pedig ez egyáltalán nem igaz. Az elmúlt harminc évben dönthettem volna úgy, hogy nem állok ki magamért és másokért, inkább otthon dühöngök, miután valami igazságtalansággal találkozom, és egész életemben a négy fal között mormolom halkan azokat a panelmondatokat, amelyek az adott helyzetben fennhangon kimondva akár segíthettek volna. De én kimondtam őket.

Ehhez társult az is, hogy soha nem szerettem fél gőzzel csinálni semmit. Ha valamit csinálunk, csináljuk rendesen! Ha sportoltam, nem elégedtem meg azzal, hogy ellébecoljak egy vidéki, sokadrangú csapatban. Akkor a nemzeti válogatottig meg sem álltam. Ha a modellszakmáról volt szó, nem lehetett más út, mint ismert, gyakran foglalkoztatott modellé válni. Ha az influenszerszakma volt a téma, Magyarország élvonalába kellett kerülni. Teljesen mindegy volt, mibe fogtam, abban én akartam az egyik legjobb lenni.

Ilyen természettel az ember könnyen beleütközik másokba, akik ugyanazért a célért harcolnak, mint ő. Aki sikerre tör, az mások szemében könnyen veszélyforrássá válik, sokaknak útban van. És ha lehet, megpróbálják elsöpörni. Mert ez nem a sportról, a modellkedésről vagy az influenszerkedésről szól. Ez magáról az emberről szól.

És éppen ezért nem is az érdekel leginkább, hogy hová jutottam, hanem az, hogy eközben mi történt velem és bennem.

A kiadó szerette volna, ha egy Los Angeles‑i utazással kezdem a történetem, hosszabban elmesélve, hogyan telt az a hét, amelyet West Hollywoodban, a Hilton Hotelben bérelt lakásméretű lakosztályomban töltöttem lengyel és szlovák influenszerek társaságában, egy világhírű márka képviseletében. Dióhéjban: úgy fogadtak minket, mint az Oscar-gálán a világsztárokat, a személyzet egész este azt leste, hogy miben tudna segíteni. Alex, az egyik lengyel srác bérelt nekünk három Rolls-Royce kabriót, ezekkel végigvittek minket a város ikonikus részein, miközben a nyolcvanas évek amerikai slágereit nyomatták. Mindenki minket nézett, majd a sofőr balra mutatott, ahol Johnny Depp egyik bárját láthattuk. Arra gondoltunk, kocsikázás után beülhetünk, hátha összefutunk Mr. Depp-pel. Azután elvittek minket Santa Monica Beachre, ahol egy fancy tengerparti étteremben ebédeltünk, mint valami amerikai filmben.

A szerkesztőim szerint a Los Angeles‑i rész hatásosan megmutatta volna, hogy a nyomorból saját erőből, mindenféle segítség nélkül is eljuthat az ember a luxusba, egy vidéki panelből a világmárkák világába. Csakhogy szerintem sokkal érdekesebb az, hogyan lettem más ember ez alatt az idő alatt, hogyan erősödtem meg, hogyan tanultam meg másképp tekinteni magamra és másokra, mint az, hogy milyen szállodákban laktam és milyen autókban ültem.

Ugyanakkor, ha pusztán egy önéletrajzi könyvre számítasz, lehet, hogy csalódni fogsz. A történeteimen keresztül persze engem is jobban megismersz majd, de saját magamnál mindig is jobban érdekelt az ember természete – a videóim is erről szólnak. Ezért szeretném, ha úgy olvasnád ezt a könyvet, hogy ne csak a konkrét sztorikra, hanem arra is odafigyelj, mit mondanak rólunk, emberekről.

Talán lesznek olyan részek, amelyekben magadra ismersz. Olyanok is, amelyek kimenetelével egyáltalán nem értesz majd egyet. Ez rendben is van. Nem akarlak meggyőzni a saját igazamról. Ez a könyv kalandozás az emberi természet ösvényein. De ha csak egyetlen fejezet után egy pillanatra is megállsz, és más szemmel tekintesz önmagadra vagy a körülötted lévő emberekre, akkor nekem már megérte.

Remélhetőleg sok kérdés is felmerül benned. Miért félünk a változástól? Miért ragaszkodunk olyan emberekhez, akik fájdalmat okoznak? Miért ismételjük újra és újra ugyanazokat a mintákat? Hogyan formálják a döntéseinket olyan élmények, amelyekről sokszor már azt hisszük, régen magunk mögött hagytuk őket?

Minél több jelenséget értettem meg, annál kevésbé tudtam egyszerűen jó és rossz emberekre osztani a világot. A legtöbb bántó viselkedés mögött félelmek, hiányok, sérülések, rossz minták vagy feldolgozatlan fájdalmak húzódnak. Ez persze nem ment fel senkit a tettei következményei alól, de segít megérteni, mi zajlik a felszín alatt.

Néha levonok majd tanulságokat, vagy megfogalmazok sarkos állításokat is. Nem az a fontos, hogy egy adott helyzettel kapcsolatban igazam van‑e, hanem az, hogy te mit gondolsz róla, te hogyan döntenél. A történetek az enyémek. Hogy te mit viszel magaddal belőlük, azt már rád bízom.

1. fejezet

Mongólia

Mongol vagyok. Persze csak félig. Édesapám révén. Magyarországon mégis én voltam „a mongol srác”. Mivel Veszprémben születtem, és ott is nőttem fel, számomra a magyar lakótelep jelentette a hazát.

Apám és anyám a nyolcvanas évek elején találkozott. Mongólia Magyarországhoz hasonlóan a szocialista blokkhoz tartozott, ráadásul a történelmünk is sokban hasonlít. Bár a magyar törzsek az Urál mellől érkeztek Európába, a mongolok pedig Szibéria déli részétől egészen a Himalájáig több kis törzset alkottak, mind a két nép ázsiai eredetű. Vitatott, de sokan úgy gondolják, a magyarok ősei a hunok, a tatárok és a mongolok pedig ugyanazok – innen ered, hogy később, a tatárjárás idején minden Európába betörő törzset, törököt és mongolt egyaránt, tatárnak neveztek. Apám Mongóliában, a szovjet megszállás alatt nőtt fel. Mongólia az 1920‑as évek elején döntött úgy, hogy a szovjetekhez csatlakozik, hiszen eléggé tartott a kínai befolyástól, és némi védelmet remélt az új megszállóitól. Ilyen, ha egy ország két világbirodalom közé szorul. Talán a magyaroknak is ismerős lehet ez a helyzet…

Apa egy kisebb településen, Dalandzadgadban született és nőtt fel, ahol sokan jurtákban laktak, viszont közel sem olyan modern klimatizált fajtában, mint manapság. Ezek báránybőrrel meg az agyaggal szigetelt összeeszkábált „sátrak” voltak, ahol klasszikus nomád körülmények között éltek. Többnyire a kis városok határán álltak, nem volt közművesítés, és semmi, ami a mai értelemben vett civilizációhoz kötötte volna őket.

Apa mesélte, hogy gyerekkorában, szórakozásból kimentek a pusztára, vadlovakat próbáltak megnyergelni, ami vagy sikerült, vagy nem, de ez egy gyereknek mindenképp izgalmas kihívás, és egyben szórakozás is volt. Amikor apám elvégezte a középiskolát, a szocialista blokkon belül adódott egy lehetőség. Mongol fiatalokat, főként egyetemistákat ösztönöztek arra, hogy nyugatra, azaz egy európai szocialista országba menjenek tanulni. Nekik Magyarország is nyugatnak számított, és nem csak földrajzi értelemben. Mindössze egy feltétel volt: ha elvégzed az egyetemet, utána vissza kell menni Mongóliába, hogy ott hasznosítsd a tudást. Így került apa a nyolcvanas évek elején a Veszprémi Egyetemre, ahol akkoriban vegyipari és mérnöki végzettséget lehetett szerezni. A szüleim ekkoriban találkoztak, anyám ugyanis az egyetemi csapatban röplabdázott – az egyetemista fiúk pedig elmentek megnézni a lányok meccseit meg az edzéseket, így valahogy összejött a dolog.

Anyám mesélt arról, apám milyen sokat dolgozott az egyetem mellett, és már tudott Levi’s farmert venni magának, sőt menő farmerdzsekije is volt, amivel akkoriban sokan kereskedtek; de a farmer mellett valahonnan cigit és szivart is behoztak. A menő cuccok, a szép ruhák számukra nagyon fontosak voltak. Anyám arra is büszke volt, hogy apám summa cum laude végezte az egyetemet, vagyis kitűnő volt. Apám többször meglátogatta a családját Mongóliában egyetemista évei alatt, amiről anyám azt mesélte: „Apátok meztelen valaggal jött Mongóliából, aztán kiöltözve ment vissza, majd meztelen picsával jött újra Magyarországra.” Ráadásul anyám szerint ilyenkor mindent a nulláról kellett kezdenie, mert a családja az összes szép cuccát leimádkozta róla. Apám a tanulás mellett sokat dolgozott ezekért, de úgy érezte, a rokonai odakint még kevésbé engedhetnék meg maguknak a menő holmikat. Így aztán a könyveket, füzeteket, tollakat – mindenét odaadta. Jó arra gondolnom, hogy apám egykor szorgalmas, bőkezű, keményen dolgozó fiatalember volt, egy valódi mintaférfi. Bár ma is így gondolhatnék rá!

Az egyetemi évek alatt a szüleim Veszprémben éltek, ám miután apám lediplomázott, az akkori rendszerben nem volt más választása, vissza kellett térnie a szülőföldjére. Anyám nem bírt magával, az addigra már halálos vesebetegséggel küzdő nagyanyám elé állt, és közölte, hogy akkor neki most mennie kell a szerelme után. Anyám ráadásul szintén vesebetegséggel küzdött akkoriban, és épp kritikus állapotban volt, így nem javasolták neki ezt az utazást egy nomád országba.

De anyámat semmi nem érdekelte. Olyan szerelmes volt, hogy 18–19 évesen kirepült a szerelme családjához, és négy évet élt velük Dalandzadgadban. Később úgy mesélte, hogy apám családja nem fogadta be őt. Kicsit úgy érezhette magát, mint amikor egy amerikai fehér lány egy fekete családba csöppen. Ahogy kiért, szinte azonnal megdöbbent a nomád körülményektől. Az első sokk: jurtában kell lakniuk, a második: nincs hűtő. Hogy is lehetett volna egy jurtában hűtő? Hiszen az áramot sem vezették be. Mivel a romlandó élelmiszereket nem tudták rendesen tárolni, gyakran fogyasztották azt, amit egy európai ember már kidobna, mert teszem azt, savanyú szaga van, nekik azonban ehetőnek számított. Anyámnak folyamatosan emésztőrendszeri megbetegedései voltak, az immunrendszere sem szokott hozzá ezekhez a körülményekhez.

Megjelentek a szovjet boltok is, ahová különféle árucikkeket kezdtek beszállítani a fejlett világból, így túrót, csirkehúst, vagy olyan zöldségeket, gyümölcsöket, amelyek Mongóliában nem termettek. Viszont ezekbe a boltokba mongolok nem mehettek be. A Szovjetunió csak és kizárólag a Mongóliában élő külföldiek számára tartotta fenn őket.

Mivel anya magyar volt, rá hárult a bevásárlás feladata. Már korán reggel a bolthoz ért, és beállt az egyik kilométeres sorba a bejárat előtt. Ráadásul csak fokozatosan engedték be az embereket, hogy ne legyen nagy tumultus. Anyám órákig várt a tűző napon, aztán mire sorra kerül volna, már el is fogyott minden. Másnap, harmadnap újra próbálkozott több, de inkább kevesebb sikerrel.

Így éltek egy darabig, amikor anyám közbenjárásának és a magyar konzulátusnak köszönhetően kaptak egy lakást. Anyám nagyon büszke volt erre, ám apám családjának mindennel baja volt. Anyám pedig érezte, hogy akár meg is gebedhet, nem fogják befogadni. Már csak azért sem szerették az európai lányt, mert volt benne némi önérzet, és folyton hangot adott annak, hogy neki köszönhetően kerültek a jurtából a viszonylagos jólétbe, így ne látogassa őket a család, és ne ugasson bele az életükbe.

Anyám mesélte, mennyit kellett güriznie, hogy legyen evőeszközkészletük, és bármi, ami ma már alapvető dolognak számít. Amikor megnyíltak a határok, vagyis a nyugati világban egyetemi végzettséget szerzett fiataloknak már nem kellett a hazájukban kamatoztatniuk a tudásukat, így a szüleim is visszaköltöztek Magyarországra.

Akár a körülmények, akár a természetük miatt alakult így, az életükben szinte minden, amit felépítettek, pillanatok alatt össze tudott omlani. Kezdődött azzal, hogy amit anyám tizennyolc éves koráig összeszedett, azt Magyarországon hagyta, mert neki a szerelme után kellett loholnia. Aztán nagy nehezen összekapartak odakint egy lakást és ami az élethez kell, majd megint üres kézzel jöttek vissza Magyarországra. Anyám elkerekedett szemmel látta, hogy a távolléte során a testvérei eladták vagy elhasználták az itthon hagyott dolgait, így döbbenten vette tudomásul, hogy nincs semmije. A szüleimről sok mindent el lehet mondani, de egy biztos: amikor reménytelen volt a helyzetük, mindig főnixmadárként emelkedtek ki a nihilből. Nem királyságot építettek, de azért egy panelt a veszprémi lakótelep nyolcadik emeletén csak összehoztak.

Az anyai nagyapám még harcolt az 1956‑os szabadságharcban, el is vitték a szovjetek Moszkvába. Fogoly lett. Az ő második feleségét, Marika mamát, saját nagymamánkként szerettük. Marika mesélte, hogy a papát nagyon sokszor megverték Moszkvában, szexuálisan is bántalmazták. Kicsi gyerekként még sokat röhögtünk azon a nővéremmel, hogy a papának mindössze négy foga van: kettő fölül, kettő alul, és ezért nem tudja rendesen megrágni az ételt. Emiatt föl volt puffadva, amit viccesnek tartottunk. Amikor aztán a mama elmondta, hogy a papának szovjet katonák verték ki a fogait, már nem volt annyira poénos ez a történet.

Nyilván sok családba megtörten tértek vissza a férfiak, papának pedig eleve volt hajlama az alkoholizmusra, amit a fogság traumája csak tovább erősített.

És hogy mit tesz az alkohol?

Anyám Veszprémben, egy emeletes családi házban töltötte a gyerekkorát, volt autójuk is, nem panaszkodhattak. Aztán nagyapám alkoholizmusa és játékszenvedélye elvitt mindent, a kertes házból emeleti lakás lett, és megkezdődött a szokványos panelsztori.

A nagyszüleink halála után ezen a panelen az öt testvérnek kellett osztoznia.

Amikor a szüleim hazatértek Mongóliából, és beköltöztek ide, a másik négy testvér tartotta a markát, hogy fizessék ki a részüket, így nem volt más választásuk, hiteleket vettek fel, hogy törleszthessék az adósságukat.

Mi a nővéremmel ebbe a helyzetbe születtünk bele a kilencvenes években.

Anyám sokszor mesélt a kapcsolatuk kezdetéről is, és ezekből a történetekből utólag az rajzolódott ki előttem, hogy már akkor sem volt minden egyszerű közöttük. Mint már említettem, anyai vonalon igen súlyos vesebetegséggel küzdöttek a lányutódok. Anyámat épp kórházban kezelték, amikor egyik délután szöget ütött a fejében, hogy apám biztosan megcsalja, így kórházi köntösbe bújt, és úgy ment ki a közeli bisztróba, ahová az egyetemisták jártak. Benyitott, majd meglátta apámat egy másik csajjal. Rendezett is rögtön egy kisebb jelenetet.

Talán apám nem is igazán szerette volna, hogy ez a kapcsolat komolyra forduljon, de nem volt elég bátorsága megmondani, mit érez. Anyám közben a saját alkoholista apja elől menekült egy másik férfihoz. Ilyen alapok mentén nehéz erős érzelmi viszonyt kialakítani. És valljuk be, apám már az egyetemi évei alatt bebizonyította, hogy nem kizárólag anyámra irányítja minden figyelmét. Kettejük kapcsolatát tehát kezdettől fogva erősen meghatározta mindaz, amit külön-külön magukkal hoztak.

Apám traumája a családjához kötődött. Azt nem tudom, mennyire szerette a mongol rokonait, de miután megtapasztalta, milyen a nyugati színvonal, egy szemvillanás alatt rádöbbent, hogy a korábbi életéhez már nem tud visszatérni. Miután gyökeret vert Magyarországon, lassan megszakította minden kapcsolatát a múltjával. Emlékszem gyerekkoromból arra, amikor megcsörrent a vezetékes telefonunk, felvettem, és egy furcsa nő valamiféle érthetetlen nyelven beszélt a vonal végén. Tudtam, hogy apámat keresi. Apám azonban nem volt hajlandó szóba állni vele. Úgy döntött, szépen lassan elvág minden köteléket. Amikor jött a hír, hogy a mongol nagyapám meghalt, apám durván inni kezdett. Ez több hónap intenzív bódult állapotot jelentett. Aztán jött a következő drámai hívás. A mongol nagyim 99 évesen nagyon beteg, és azt várja, hogy még utoljára láthassa a fiát. Apám ezt csendben meghallgatta, majd úgy tett, mintha a hír el sem jutott volna hozzá. Nem utazott ki az édesanyjához – mondjuk, nem is lett volna miből.

És ahogy lenni szokott, hamarosan megérkezett a halálhír, apám pedig még inkább az üveg fenekére nézett. Úgy tűnt, hiába akart elszakadni, a lelkiismerete folyamatosan gyötörte, és nem tudta feldolgozni a saját döntését: nem akart visszakerülni abba a traumatikus környezetbe, amelyet egyszer már maga mögött hagyott. Ha egyszer megtapasztalod, hogy létezik egy jobb élet, nehéz önként visszatérni ahhoz, amelyből elmenekültél.

Szigorúan nézve azt is mondhatnánk, hogy az apám valamennyire kihasználta anyámat. Apám nem rossz ember, sőt az egyik nagy fájdalmam vele kapcsolatban éppen az, hogy a saját érdekeiért és értékeiért soha nem tudott megküzdeni. Nem feltételezem, hogy nem szerette anyámat vagy nem kötődött hozzá. De ettől még csajozgatott az egyetem alatt, és élte a maga kissé önző életét.

Én magam egy terápián jöttem rá, hogy az embernek egész életében az a feladata, hogy megértse saját magát és a környezetét… És amikor az önmunkában eljutottam oda, hogy már volt igényem rálátni a szüleim valódi helyzetére, akkor éreztem, hogy jelentős lépést tettem a gyógyulásom útján.

Emlékszem, ahogy totyogós koromban apával sétálunk, fogom a kezét, és tágra nyílt szemmel kérdeztem tőle: Apa, én most mongol vagyok? Vagy én most magyar vagyok? Hát, kisfiam, te mongol is vagy, meg magyar is – felelte, amit igazából nem értettem, mert nem tudtam elhelyezni magam a megfelelő koordináta-rendszerben. Nyilván azért kezdtem föltenni ezeket a kérdéseket, mert folyamatos megbélyegzéssel találkoztam. Már a bemutatkozás is borzalmas élmény volt a játszótéren. Mert arra a kérdésre, hogy „Hogy hívnak?”, a szerencsésebb gyerekek azt válaszolták, hogy Peti vagy Ádám. De hát én mit mondhattam? Csingi vagyok. Jó esetben megúsztam annyival, hogy csak visszakérdeztek: Micsoda, kicsoda? Rosszabb esetben jött a Csingi-lingizés. Ezen el lehetett poénkodni, ahogy egy csomó minden máson is. Ha bárki az arcomra nézett, láthatta, hogy a szemem mandulavágású, a bőröm színe is különböző, el is könyvelte, hogy Ázsiából jöttem, és ezzel meg is volt a skatulya.

Már az óvodában erőszakkal szembesítettek azzal, hogy olyan terhet cipelek, amelyet nem kértem. A külföldi gyerek státusz más. És másnak lenni néha sajnos gyilkos dolog. Hernádi Judit jut eszembe, aki egyszer az elfogadásról beszélt. Elmondta, hogy a lányának, Tarján Zsófinak nem volt nagy szám a Mikulás, hiszen ő is „ugyanolyan bácsi, mint a többi, csak hosszú fehér szakálla és piros ruhája van”. Talán valóban így indulunk: észrevesszük gyerekként a különbségeket, de még nem feltétlenül társítunk hozzájuk értékítéletet. Aztán valahol megtanuljuk, hogy ami más, azt külön kategóriába kell tenni.

Mindenesetre már az oviban én lettem a kínai gyerek.

Na de akkor hol is a hazám? Egyre inkább az foglalkoztatott, hogy mennyire határozza meg az életemet az, ahonnan jövök, ahogyan kinézek és amilyen adottságokkal indulok. Idejekorán felismertem, hogy magamban kell helyretennem, hogy ki vagyok és hová tartozom.

Aztán jön a kamaszkor, amikor mindent máshogy akarsz csinálni, mint a szüleid. A szembehelyezkedésnek van egy alattomos illúziója: attól, hogy tudod, milyen nem akarsz lenni, könnyen azt hiheted, tudod, milyen vagy valójában. Így gyorsan fel lehet skiccelni egy hamis önképet, amely aztán elkezd meghatározni.

Közben pedig folyamatosan ott motoszkál benned a kérdés: vajon jó helyen vagyok a többi gyerek között? Egy közösségben vagy igazodsz a csoport dinamikájához, vagy könnyen a perifériára kerülsz. Gyerekként persze képtelen voltam végiggondolni, vajon a külsőmmel, a viselkedésemmel, a beszédstílusommal vagy bármi mással lehet‑e a baj, hiszen mindent kizárólag a mongolságomhoz kötöttem.

A McDonald’s akkoriban szentély volt, ide jártak a menők, akik a születésnapjukat is ide szervezték. Én ezekből a nagy bulikból mindig kiszorultam.

Pedig próbáltam keresni kapcsolódási pontokat, például becsatlakozni a fociba. Amikor kimentünk az udvarra, a fiúk rohantak a focipályára, fölosztották egymást csapatokra, a két csapatkapitány egyesével hívta a srácokat a saját gruppjába. Egyszer az egyik választott, másszor a másik. Egy nem annyira sportos osztálytársammal mi mindig ketten maradtunk a végére.

Néha megpróbáltam csatlakozni hozzájuk, de nem voltak nyitottak. Most mit balfaszkodsz itt? – ennyit reagáltak rám, én pedig inkább lementem a pályáról. Nem konfrontálódtam velük.

Amikor történelemórán a tatárjárásról tanultunk, egy pillanatra sem mertem fölnézni a könyvből, ugyanis tudtam, hogy az osztálytársaim már forgolódnak felém, kuncogva bámulnak, és nem akartam a pillantásaik kereszttüzében létezni.

Talán egyedül a földrajztanárom – aki mai napig lájkol minden velem kapcsolatos bejegyzést a Facebookon – érdekelődött komolyan afelől, ami engem mássá tett. Amikor egy bulin két lány odacsapódott hozzám, és elkezdtek arról beszélni, hogy milyen szép és különleges vagyok, nézzek már a tükörbe, csak akkor jöttem rá, hogy talán félvérnek lenni nem is „akkora bűn”.

Persze a sztereotípiák működnek az emberekben. Hiába születtem és nőttem fel egy vidéki magyar város lakótelepének nyolcadik emeletén, úgy néztek rám nap mint nap, mint egy ufóra. Mi a mongol kultúráról csak annyit tudtunk, hogy befolyásolta a külsőnket, és karácsonykor nem ponty úszkál a kádban, helyette apám kétfajta mongol ételt készít: az egyik a hoshur, a másik pedig a bóz. Mind a kettő tésztába csomagolt fűszerezett sertéshús. Az egyiket olajban sütik ki, a másikat gőzben főzik. Nekünk ennyi maradt a mongolságból. De amikor végre rájössz, hogy nem te vagy az egyetlen ember ezen a bolygón, aki olyan helyre született, ahol a külseje vagy a származása miatt soha nem lehet átlagos, az valahol felszabadító érzés. Ami miatt az egyik ember szemében a gyűlölet tárgya lehetsz, éppen amiatt leszel különleges valaki máséban.

Veszprém egyébként nagyon zárt világ. A város kézilabdacsapatában egy napon megjelent egy Carlos Pérez nevű magyar–kubai játékos. Amikor végigsétált a városon, úgy bámulták, mintha Michael Jackson vagy a teljes Jackson 5 táncolta volna végig a Kossuth Lajos utcát. Az itt élők pedig nehezen tudtak mit kezdeni azzal, hogy egy nem magyarnak kinéző ember bóklászott a környezetükben.

Évekkel később, amikor már Budapesten laktam, visszautaztam Veszprémbe az egyik barátom születésnapjára. Beültünk egy belvárosi bárba, majd pár erasmusos diák is hozzánk csapódott. Én egy thaiföldi meg egy afroamerikai csajjal kezdtem dumálni. Azt mesélték, hogy nagyon elrontották az Erasmus-félévüket. Rossz külföldi országot választottak. Megkérdeztem tőlük, szerintük mi a baj Magyarországgal, mi a baj Veszprémmel. Azt mondták, korábban sokat filóztak, hová menjenek tanulni Európába, Veszprém pedig nagyon szépnek és nyugodtnak tűnt a képeken, de amikor ideértek, érezték, hogy valami nem stimmel. Arról számoltak be, hogy akárhová mennek a városban, úgy tekintenek rájuk, mintha valamiféle furcsa állatok lennének. Úgy érzik magukat, mint a bazári majmok. Az emberek összesúgnak a hátuk mögött, és nagyon furcsán viselkednek velük. Nem atrocitásokról van szó, hanem a folytonos fürkészésről, arról, hogy kibámulják őket egy‑egy helyről vagy közösségből. Egy idő után ez rettenetesen fárasztó. Mintha azt gondolnák, hogy a magyar emberen kívül nem él más ezen a kibaszott bolygón.

Én köztük nőttem fel, és igazat adtam a lányoknak, mert az egész fiatalságom erről szólt. Soha nem felejtem el, középiskolásként a nővéremmel minden reggel ugyanabban a buszmegállóban várakoztunk. Amikor az ember naponta ugyanarra a menetrend szerinti járatra száll fel, többnyire ugyanazokkal az emberekkel találkozik. Mégis minden egyes nap megbámultak minket, és összesúgtak a hátunk mögött. Egyszer két nő úgy kezdett rólunk beszélni, mintha egyszerre volnánk vakok, süketek és értelmi fogyatékosok. Nem is tudom, hány decibellel tárgyalták ki előttünk, hogy ha kínaiak vagyunk, hogy lehetséges, hogy ilyen jól beszélünk magyarul, és egyáltalán mit csinálunk itt, hiszen az arcunkon látszik, hogy Ázsiából érkeztünk.

Nem a város miatt jöttem el Veszprémből, hanem a közeg miatt, amely körülvett minket. Az ottani életfelfogás nagyon távol állt tőlem…

Tartalomjegyzék

Bevezetés

1. fejezet – Mongólia

2. fejezet – Családi traumák

3. fejezet – Közösségi traumák

4. fejezet – Válaszutak, karrierutak

5. fejezet – Ahol a hús számít

6. fejezet – Párkapcsolat

7. fejezet – Történeteim, amelyek bosszantottak, majd megihlettek

8. fejezet – Reflektorfény – Betekintés a színfalak mögé

9. fejezet – Negatív visszajelzés – Mi is van mögötte valójában?

Utórezgés

Köszönetnyilvánítás

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795‑ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Felelős szerkesztő Hungler Tímea
Szerkesztő és kreatív konzulens Kal Pintér Mihály
Borítófotó Reviczky Zsolt
Borítóterv Földi Andrea
Korrektor Takács Zsolt

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif, – SIL OFL