Cecelia Ahern

Ítéletidő

FORDÍTOTTA

SZIGETHY-MALLÁSZ RITA

Cecelia Ahern

Ítéletidő

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Cecelia Ahern: Into the Storm

Published by HarperCollinsPublishers, 2024

Copyright © Greenlight Go Ltd, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2025

Hungarian translation © Szigethy-Mallász Rita, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-573-9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Peiker Éva

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektúra: Kütsön Nikolett

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Ez a regény teljes egészében a képzelet műve. Az itt megjelenő nevek, szereplők és események mind a szerző fantáziájának szüleményei. Bármely hasonlóság valós eseményekhez, helyekhez, élő vagy holt személyekhez pusztán a véletlen műve.

Breda Keoghannek

Évkerék

I.
Téli napforduló

december 21.

A leghosszabb éjszaka

1.

AZ ESŐ SZAKADATLANUL VERI A SZÉLVÉDŐT. Úgy ömlik az egekből, mintha valaki vagy valami dühösen és készakarva el akarna törölni mindent, akár a locsolókannájával gonoszul a hangyaboly fölé hajló kisgyerek.

Enya semmit se lát az ablaktörlő heves mozgásán és az eső homályos árján túl, amitől a külvilág délibábnak vagy olvadt viasznak tűnik. Minden csöpög, leoldódik, eltűnik szép lassan.

Leveszi a lábát a gázpedálról, ahogy újabb váratlan kanyart kell bevennie. Gyomra háborog a hirtelen zökkenéstől, szíve dörömböl, válla megfeszül, amint kétségbeesetten kapaszkodik a kormánykerékbe, szorosan összepréselt állkapcsa megsajdul. A Cruagh és Kilmashogue-hegységek keskeny útjain kanyarog, kőfalak és fenyőerdők között. A lejtőket gránittömbök csipkézik, a jégkorszakban kerültek ide és gurultak szét ilyen szeszélyesen; mindebből most, a legrövidebb nap legsötétebb éjszakáján mit sem láthat, mégis tudja, itt vannak. Ezen a vidéken nőtt fel, a dublini hegyekben, anyja otthon oktatta, osztálytermek helyett a szabadban tanult. Tanulni számára annyit jelentett: tapintani, ízlelni, szagolni, érezni.

Még ilyen helyismerettel is tudja, előbb-utóbb félre kell húzódnia, hogy megvárja, amíg csitul a vihar. Ekkora erővel csak nem zuhoghat már olyan sokáig. Fényszórója olykor rávilágít az út szélén lezúduló vízre, mintha egy sereg patkány rohanna lefelé a hegyoldalban. Írország eltűnik, szertefoszlik, mintha sose lett volna. Az Atlanti-óceánnak ez az apró szigete végül annyira megszívja magát vízzel, hogy lemerül a tengerfenékre, mint valami mélytengeri szivacs, a vízfelszínen pedig csak apró buborékok árulkodnak majd az egykori, szétázott kis civilizációról.

Közelebb hajol a kormánykerékhez, rágörnyed, szinte megpróbál köré görbülni, összeszorított ujjakkal markolja. Bárhogy feszül is meg a teste, bárhogy igyekszik is a jelenlegi feladatra összpontosítani, gondolatai elkalandoznak. A mögötte villogó fényszóró elvakítja, bevilágítva az autója belsejébe, túl közel van, veszélyesen közel. Lehúzza lábát a gázpedálról, ezzel jelezve a sofőrnek. Az rádudál, ijesztően eléje vág egy kanyarban, majd elszáguld. Hevesen dobogó szívvel figyeli, ahogy a hátsó lámpák a távolba tűnnek, akár a szélvédőjére csöppent, elmosódó vérfoltok.

Megcsörren a telefonja. Megnyomja a „válasz” gombot a kormányon, és a húga, Flora hangja betölti a hullámvasútként száguldó autót.

– Szia! – mondja Enya, és kiabálnia kell, hogy hallani lehessen az esőtől. Kicsit felemeli a csizmáját a gázpedálról.

– Merre jársz ezen a ramaty vasárnapon?

Enya és Flora Considine, az egykori lányneveik. Úgynevezett ír ikrek ők ketten, mindössze tizenegy hónap köztük a korkülönbség. Szabad szellemű anyjuk utódai, a nők szószólójáé, aki nagyra becsülte a női erőt, szókimondó újságíró és nőjogi aktivista volt, és otthon oktatta két gyermekét, hogy azok gondolkodó emberek és a maguk urai lehessenek. Enya tizenkét éves korában anyjuk egyszer heti rendszeres úszására indult az Atlanti-óceánba, ahol szívrohamot kapott, és megfulladt.

– Vezetek – válaszolja Enya, és beletapos a fékbe egy kanyarban.

– Ilyen időben? Óvatosan! – De Flora azért folytatja: – Időjárás ide vagy oda, elmentünk Newgrange-be.

Holmi vihar nem állhat Flora és a Meath megyében található újkőkori sírhely közé, hiszen annak idején évente zarándokoltak ide, Tara dombjához, az egykori ír főkirályok székhelyére. Anyjukkal, a fénykeresővel kora reggel mindig kiálltak megnézni a napfelkeltét azon a hideg téli napon, amikor a leghosszabb az éjszaka és a legrövidebb a nappal. Anyja nyomdokaiba lépve Florának is sikerült vidám, derűs és kíváncsi gyerekeket nevelnie.

Enya gyerekkora óta nem ment oda vissza, és még a legderültebb napon se vinné magával oda a férjét vagy a gyerekét, nemhogy ilyen időben.

Enya félrerántja a kormányt, a szíve hevesen dobog. Nem vette észre a kanyart, és eddig egyenesen a kőfalnak tartott. Szája kiszárad, visszafojtja a lélegzetét. Fényszórója megvilágítja a hajtűkanyart jelző táblát, ő maga pedig felkészül az újabb kacskaringózásra.

– Azért hívlak, mert folytatódik az ültetési mizéria. Cormac és Jane szakítottak, így Cormac egyedül lenne karácsonykor, tehát őt is meghívjuk vacsorára. Ha az asztal végére ültetem a gyerekekhez, kitör a lázadás, mert mindig olyan erőszakosan csikizi őket, ha viszont Ultan mellé ültetem, megint egymásnak esnek a birtok miatt.

– Majd én ülök mellé.

– De melléd én szeretnék ülni.

– Ültesd a túloldalamra.

– Ott apa ül.

– Akkor ültesd Cormacet apa mellé – feleli Enya, és benyomja a párátlanító gombot, hogy a szélvédő kitisztuljon. A ventilátortól azonban nem hallatszik a beszélgetés, úgyhogy inkább ismét kikapcsolja.

– Te is tudod, hogy apa nem beszél senkivel. A jó füle a tévé felé lesz.

– Talán Cormacnek épp erre van szüksége. Végül is ki akar beszélgetni nem sokkal a szakítása után, karácsonykor?

Az út csúszik, az autó fékje lassabban fog a szokásosnál, a két ablaktörlő tébolyult összhangban hadonászik a szélvédő előtt, minden eredmény nélkül. Egy szédítő pillanatig Enya nem is lát egyebet, csak ezt az eszelős kalimpálást.

– De Lugh-nak mindenképp a nagyapja mellett kell ülnie. Van az a viccük, hogy apa elcseni tőle a kelbimbót, Lugh biztos nem szívesen hagyná ki.

– Mert érzelgős, akár az anyja.

– És utálja a kelbimbót, akár az apja.

– Akkor ültesd Cormac mellé Xandert – mondja Enya, és érzi, ahogy felébred benne a harag. A férje nem szeret ismeretlenekkel beszélgetni. Kívülről elbűvölőnek tűnik, de belül, Enya ezt jól tudja, közben majd’ belehal az erőfeszítésbe.

– Ő Finn mellett ül.

– És a túloldalán?

– Senki. Ő ül a végén.

Flora pontosan tisztában van a családi viszonyokkal.

Enya mintha mindig valahogy útban lenne a fia és a férje között, sőt útban is van. Mintha azok ketten egy olyan dalt énekelnének, aminek ő nem tudja a szövegét. Mintha szándékosan választottak volna olyan dalt, aminek ő nem tudja a szövegét.

A férjét most ott hagyta a baráti vacsorán, ahol épp valami bugyuta kérdezős játékot játszottak két másik, hasonlóan bugyuta párral. Enya utálja a kérdezős játékokat, borsódzik tőlük a háta, ahogy a vacsoratársaság önelégült értelmiségieskedésétől is. Épp akkor hagyta ott őket – udvarias kifogással, beteghez hívták –, amikor Xanderen volt a sor, hogy válaszoljon arra a kérdésre: Mi lennél, ha írásjelként térhetnél vissza ebbe a világba? Xander pedig lelkesen ecsetelte, milyen vidám és hasznos dolog lehet pontosvesszőnek lenni, és hogy ő is egyfajta „összekötőnek” tartja magát. Enya szerint sose volt még ilyen visszataszító. Hazug, kiáltotta volna legszívesebben, belerondítva Xander ostoba játékába. Otthon nem az az ember, akinek mindenki más látja, otthon egyáltalán nem tudja összekapcsolni hármójukat. Összekapcsolódik az egyikkel, és kizárja a másikat. Enya nem is tudja már, vajon mindig ilyen volt-e Xander, vagy csak idővel vette ezt észre benne. Mostanra viszont már nem is lát belőle mást.

Továbbra is zuhog az eső. Nem lesz többé száraz ebben az országban semmi, vagy jó ezer évig. Lucskosak lesznek az emberek, lucskosak lesznek a gyerekeik és a szavaik. A sziklák szétmállanak majd, mint a teakeksz, a fák eláznak, mint a zabpogácsa.

– Ha apát odébb teszem, ülhetnél Orla mellé – mondja Flora, Enya pedig biztos benne, hogy a húga előtt ott az ültetési rend, és a neveket ide-oda rakosgatva az összes lehetséges jó és rossz forgatókönyvet végigzongorázza magában.

– Nem – feleli hirtelen.

Orla a féltestvérük. Enya nem tudná megmondani, vajon melyik felük közös, de a szívük biztosan nem. Miután a szüleik szétmentek, az apjuk villámgyorsan újraházasodott, és új családja lett. Ez az új család olyan teljesnek bizonyult, hogy egészen elhomályosította az övéket. Mintha az csak valami maradvány lenne, múló ötlet, és ettől Enya és Flora leginkább egykori családjuk megmaradt morzsáinak érezte magát.

Anyjuk halála után az apjuk családjához költöztek, de a családegyesítésből sose lett igazi egység, és a házból se lett igazi otthon az Enya által ott töltött hat év alatt. Tizennyolc évesen aztán elköltözött, hogy orvosnak tanuljon a dublini Trinity College-ban. Flora tizenhat évesen ismerte meg Ultant, fiatalon házasodott, és lett egy rakás gyereke. A maguk módján mindketten elmenekültek onnan. Egyikőjük sem élt abban a házban a másik nélkül. Nem, az elképzelhetetlen lett volna.

– Olyan jó vagy ebben – mondja Enya. A családjaik karácsonyi összeeresztése miatti idegesség és aggodalom közepette is értékeli a húga erőfeszítéseit. Ha őrá bízták volna, sose lenne az egészből semmi. Kettesben lennének Florával, mellettük egy üveg bor, vagy inkább kettő.

– Bárcsak ő is itt lenne! – szólal meg váratlanul Flora. – Bárcsak neki is teríthetnék!

– Miért is ne? Mint Gráinne Mhaolnak.

Anyjuk imádta ezt a történetet. Újra és újra elmesélte, váltogatva a szereplők hangját.

Gráinne O’Malley, a legendás ír „kalózkirálynő” egyszer nem nyert bebocsátást Howth várurának asztalához. Mivel ezzel a várúr megsértette a hagyományos ír vendégjogot, a kalózkirálynő elrabolta Howth gyermekét, az örököst, és nem is adta vissza, amíg a várúr meg nem ígérte, hogy vacsoraidőben soha többé nem lesznek zárva a vár kapui, asztalánál pedig mindig előkészítenek majd egy terítéket a váratlan vendégeknek.

Enya túlságosan az út szélére csúszik, a faágak súrolják a karosszériát. Flora hangjába kapaszkodva igyekszik továbbvezetni.

– Hogy is nem jutott előbb eszembe? – szólal meg Flora. – Megint át kell írni az ülésrendet. Jaj, Enya, úgy izgulok! Anya is ott lesz a vacsorán!

Az anyja.

Enya elképzeli, ahogy a tengerbe gázol. A markába gyűjtött vízzel locsolja a karját, hogy hozzászokjon a hőmérséklethez.

Mennyire élvezte volna a lányaival és az unokáival közös karácsonyokat! Anyjuk maga volt az élet, számára a létezés színtiszta ünnep volt. Ahogy a szélvédőn dobolnak az esőcseppek, Enya elgondolja, nem is először, micsoda rettenet és gyötrelem lehetett úrrá az anyján az utolsó pillanatokban. A feje fölött összecsapó hullámok, a szemét, száját elárasztó só, a testét lefelé húzó áramlat. A víz moraja, a felé kapó, majd húsába harapó jeges hullámok. És az a szúrás a mellkasában sehogy sem engedte küzdeni mindezek ellen. A vihar hangja épp olyan, mint a haragos tengeré. Enya úgy érzi, őt is egyre húzza lefelé valami, mintha csak ott lenne az anyja mellett.

Hirtelen lefékez, az autó megtorpan az út közepén. Enya hevesen zihál, mintha csak gyalog tette volna meg az eddig tartó utat.

– Mellé akarok ülni – mondja kalapáló szívvel.

– Én is – feleli Flora. – Átrendezem az egészet, de most hagylak, figyelj inkább az útra. Egyre durvább odakint. Nagyon vigyázz! Szeretlek.

– Szeretlek.

Enya szélvédője elmázolódott akvarellre hasonlít. Szíve a torkában dobog, pulzusa mintha a dobhártyáját verné. Bármi belerohanhat most hátulról, bár az őt korábban megelőző autón kívül nem látott az úton egyet sem, amióta csak eljött a betegétől. A motor leáll, a fényszórók kialszanak, az ablaktörlő megakad. Az eső tovább dörömböl a földön, lassanként elmosva mindent.

Teljes sötétség veszi körül. Sehol egy autó vagy ház fénye, sehol a hegyoldalban egy pislákoló pontocska.

Felvillan az ég, és egy pillanat múlva mindent megreszkettet a mennydörgés robaja. A föld haragos. Mintha rákiáltana Enyára, kirángatná révületéből, partra vonszolná, ki a vízből.

Beindítja a motort.

A következő néhány percben óvatosan kanyarog tovább az úton. Igyekszik kilátni a szélvédőn két törlés között, mielőtt ismét elönti az ablakot az eső. Ezek a hegyi utak végtelenek és alattomosak. Pulzáló piros fénypárt pillant meg valahol elöl. Vészvillogó.

Az út közepén valaki integet.

Enya lehúzza az ablakot, s a kocsi belseje nyomban súlyos, hideg esőcseppekkel telik meg.

Férfi lép az ajtóhoz, zavaróan közel hajol, Enya kicsit feljebb húzza az ablakot. A férfi bőrig ázott. A fején lévő baseballsapka semmit sem ér ilyen időben, az ellenző csuromvíz, karimájáról az esőcseppek Enyára hullanak.

– Egy fiú fekszik az úton. Megsérült. Már hívtam mentőt. – A hangjából kicsendülő rémület őszintének tűnik.

Enya leállítja a motort, és az anyósülésen fekvő esőkabátja után nyúl. A férfi időközben visszarohan a minifurgonhoz, amelynek első lámpája teljes fénnyel világít. Az úton, nem messze egy facsoporttól, Enya megpillant valamit.

Mielőtt még kiszállna, gyorsan kortyol egyet a vizeskulacsából, és megragadja az orvosi táskáját.

2.

AZ ESŐ MINTHA MINDEN IRÁNYBÓL egyszerre zuhogna. Felcsapódik a földről, vadul fröcskölve áztatja a lábát, valahogy utat talál a csizmájába is, át a harisnyáján, és már a bőrén érzi a hidegét. A kapucnija mit sem ér, a vízszintesen süvítő szél nyomban lefújja a fejéről. Esernyőnek itt esélye sincs.

Az út szélén hirtelen keletkezett kis folyam zubog le sebesen a hegyről. A taxifurgon elé kerülve Enya ott találja a sofőrt, ahogy félig a vízfolyamban térdelve egy test fölé hajol.

A férfi összerezzen, ahogy Enya a földre ejti az orvosi táskáját.

– Maga orvos? Ó, hála az égnek! – mondja megkönnyebbülten.

Enya nem válaszol, tudomást sem vesz a sofőrről, amíg alaposabban meg nem szemlélheti az arcot. A test látványa megrémiszti: épp úgy néz ki, mint a fia. Hátborzongató a hasonlóság.

Kupaccá roskadva fekszik ott, akár egy halom frissen mosott ruha, mielőtt a szárítóba rakják, csupa szövet, csupa ruhaanyag mindenütt. Enya jól ismeri ezt a fajta ruházatot: ilyesmit hord ma Írország-szerte a legtöbb kamasz. Nike Tech polárnadrág, fekete North Face pufidzseki, edzőcipő. Akár Finn is heverhetne itt a ruhahalom alatt, drága dizájnerholmik alá temetve.

Enya térdre ereszkedik, félrehajtja a kapucnit az arc elől. Megkönnyebbülés villan át rajta a vörös hajzuhatag láttán, nem lehet a fia, ám ekkor megérzi a vért a kezén, és nyomban bűntudata támad.

– Így találtam – hadarja idegesen a taxisofőr.

Fél, Enya még azt hiszi, ő gázolta el, pedig ilyesmi meg sem fordult a fejében – egészen idáig.

– Mondott valamit?

– Nem, semmit. De van pulzusa – feleli a sofőr.

– Ide tudná hozni az esernyőmet? A csomagtartóban van.

A hatalmas golfesernyőnek talán van némi esélye a viharral szemben.

A sofőr készségesen tocsog Enya kocsija felé, tréningnadrágja szára súlyos a víztől, szegélye az ázott utat súrolja.

– Kicsim, dr. Enya Pickering vagyok. A mentő már úton van. Segíteni fogok, jó? Minden rendbe jön majd.

Kikeresi a fiú kezét az ingujj alatt, biztatóan megszorítja, miközben arra gondol, ha az ő fiáról lenne szó, szeretné, ha szeretet és gondoskodás venné körül, de közben azt is szeretné, ha hozzáértő orvos kezébe kerülne, olyanéba, aki nem vesztegeti az időt, aki helyesen dönt már az első pillanattól fogva. Minden másodperc számít, a fiú élete múlhat a legapróbb döntéseken is. Ellenőrzi az életjeleket.

A szeme csukva. Tarkóján a bőr szokatlanul hideg és nyirkos. Alig van pulzusa.

Enya észre se vette, hogy az időközben visszatért taxisofőr a feje fölé tartja az ernyőt. Ez az esernyő elég nagy és masszív ahhoz, hogy bírja ebben a szélben. A sofőr erejét megfeszítve próbálja egyenesen tartani, hogy Enya és a fiú minél inkább védve legyenek az esőtől. Enya óvatosan oldalfekvésbe gördíti a fiút. A fejéről lecsorgó vér a betonon zubogó árba szivárog, rózsaszínre festve a vizet az autólámpák éles fényénél.

– Vér! – rémüldözik a sofőr.

Kezét a fiú homlokára téve Enya óvatosan hátrahajtja a fejet. Figyeli a légzést.

Nincs pára. Nincs légzés.

Egészen a fiú arcához hajolva lesi, lélegzik-e.

Ismét kitapintja a pulzust: megszűnt.

– Ne! Ne! – kiáltja, és a hátára fordítja a fiút. – Nem lélegzik.

– Ó, istenem! – nyöszörög a taxisofőr – Ó, édes istenem!

Enya lehúzza a North Face kabát cipzárját, alatta ugyanolyan Nike póló, mint Finné, középen a piros pipával. Ismét a fiú arcára pillant, biztosan nem Finn-e. Minden olyan ismerős ezen a gyereken. Bár tudná a nevét!

Harminc mellkaskompresszió, két befúvás, Enya erejét megfeszítve próbálja újraindítani a fiú vérkeringését.

– Tartsa már egyenesen azt az esernyőt! – csattan fel, ahogy rájuk zúdul a jeges eső.

– Bocsánat, elnézést! Csak mondja, mit csináljak.

– Figyelje, jön-e bármerről kocsi – feleli Enya. Veszélyes helyen vannak mindannyian, közvetlenül a kanyar után, a keskeny út közepén.

Enya kissé hátradönti a fiú fejét, két ujjal megemeli az állát, befogja az orrát, és erősen, egyenletesen a szájába fúj.

Az ég ismét megvillan, öt másodperccel később felrobajlik a mennydörgés. Nem a legjobb ilyenkor a zubogó vízben feküdni. Vagy épp esernyőt tartani. Nem akarván újabb beteget magának, Enya rászól a taxisofőrre, hogy eressze le az ernyőt, aki úgy vágja azt a földhöz, mintha égetné a kezét. Enya ismét a pulzust figyeli a fiú nyakán és csuklóján.

– Van pulzusa.

– Hála istennek! Ó, hála istennek!

Enya még nem örül, ki tudja, meddig marad ez így, s közben mindannyian bőrig áznak a szakadó esőben.

– Hol az a mentő?

– Hívjam őket újra?

– Tudja a nevét?

– Nem ismerem. Így találtam rá – mentegetőzik ismét a sofőr.

– Van magánál pokróc?

– Nem tudom – feleli a férfi, és szemlátomást képtelen gondolkodni. Homlokát az ujjbegyeire támasztva összpontosítani próbál. – Nincs.

Enya a testével igyekszik minél inkább védeni a fiút a ráhulló esőtől, hasztalan, őróla is csöpög a víz. Lehúzza hát az esőkabátját, és a fiúra teríti.

Csöndben várakoznak.

– Nem én ütöttem el – ismétli a sofőr. – Így találtam.

Ismét megzendül az ég. Villámlik. Enya megragadja az esernyőt, és kinyitva a fiú fölé teszi. Biztonságos, száraz környezetet szeretne varázsolni köré.

– Muszáj ezt?

Enya nézi a fiút, csöndben fohászkodik, sürgetőn könyörög, mintha a saját gyereke lenne.

Szirénázás hallatszik a távolból, Enya kimondhatatlan megkönnyebbüléssel ellenőrzi ismét a fiú életjeleit, megbizonyosodva róla, hogy minden tőle telhetőt megtett. Kiszáradt a szája, kezét a fiút takaró kabát zsebébe csúsztatva kiprésel a csomagból egy mentolos rágót, és bekapja. Igyekszik hamar szétrágni, szájában elárad a borsmenta csípős hűvössége.

Hideg, kövér esőcseppek hullanak a fejére. Felnéz, fölötte ott a taxisofőr baseballsapkájának ellenzője, a férfi áll, és figyeli őt, figyeli minden mozdulatát.

– Oscar vagyok.

3.

ÍGY TALÁLTAM – mondja Oscar a kiérkező mentősöknek. Jóformán ordít velük. – Ott feküdt az úton, ahogy erre jöttem. Épp időben sikerült megállnom. Át is hajthattam volna rajta, de nem, nem én ütöttem el.

Első benyomásnak a mentősök megkapják Oscar kétségbeesett mentegetőzését, ám ekkor előlép a józan, kimért dr. Enya Pickering, és higgadtan bemutatkozik.

– Háziorvos vagyok. Ellenőriztem az életjeleit. Nagyjából tizenöt perce lehetek itt. Először volt pulzusa, aztán leállt, újraélesztettem, szájból szájba lélegeztettem, és visszatért a pulzus.

A mentősök kurta biccentés kíséretében a földre ereszkednek megvizsgálni a fiút.

– Vérzik a feje. A hátán feküdt, amikor megérkeztem.

– Nem nyúltam hozzá – ismétli Oscar. – Azonnal hívtam a segélyhívót.

– Hagyjuk őket dolgozni – mondja Enya halkan, és igyekszik odébb terelni Oscart a mentősök útjából, mielőtt még szóáradatával csendőrkézre juttatná magát.

Hátrébb húzódva helyet engednek a mentősöknek, és Enyát hirtelen megcsapja a decemberi éjszaka jeges hidege, az év leghosszabb, legsötétebb éjszakájáé, ami most, úgy érzi, egyben a legfagyosabb is.

A mentősök hordágyra fektetik a fiút, és odaviszik a mentőautóhoz. Megérkeznek a csendőrök is, egyeztetnek a szemlátomást tűkön ülő mentősökkel, majd a korántsem nyugodt Oscart kezdik kérdezgetni, mire ő hangosan, kétségbeesett határozottsággal ismételgeti, hogy érkezésekor a fiú már ott feküdt az úton.

Miután mind a csendőrök, mind a csendőrnők kihallgatták Oscart, Enya következik. Beszámol arról, hogyan intette le őt az út közepén, furgonja világító fényszórója mellett álló Oscar. Beszámol a taxi előtt, az úton heverő fiúról. Hivatalos hangon beszél, igyekszik nyugodt maradni. Nem árulja el, mennyire megkönnyebbült, hogy ez nem az ő fia, nem mesél az ezt követő rettenetes lelkifurdalásról sem. Egy anya valahol hamarosan a lehető legrosszabb hírt kapja.

Most már reszket, vacog a foga, a szája is bizonyára elkékült már. Mindeddig igyekezett hivatalos maradni, ám most, hogy a hivatásos mentők kiérkeztével kissé háttérbe húzódhat, ráébredt, hogy alighanem maga is sokkos állapotban van. Bőrig ázott. Vastag fekete harisnyája nemigen védhette meg a fagyos kocsiúton, s ekkor veszi észre, hogy a kezén, a körme alatt még mindig ott a fiú vére.

Oscar a taxiban ülve figyeli őket, mintha minden egyes szavukat hallaná, noha ez képtelenség. Elnyomja az eső, a szél és a taxiban alighanem maximumra feltekert fűtés zaja. Enyát nyugtalanítja a fürkésző pillantás. Kicsit féloldalt fordítja az arcát, hogy Oscar ne olvashasson a szájáról.

– Honnan jön? – kérdezi az 1-es számú csendőr.

– Betegnél voltam. Roundwoodban. Épp én ügyelek. Sürgősségi kijáró háziorvosi ügyelet. Enniskerryben lakom, és nyolc óra körül hívtak el beteghez. – Már darálja is a címet és a beteg nevét, igyekszik a lehető legsegítőkészebb lenni.

Oscar feszülten figyeli az ablakon keresztül. Elég nyugtalanító. Enya összerezzen, félrenéz. A 2-es számú csendőr elérti a mozdulatot.

– Hogy viselkedett, amikor maga a helyszínre ért?

– Természetesen zaklatott volt. Már hívta a segélyhívót és a mentőket. Megkönnyebbülni látszott a segítségemtől. Fogalma sem volt, mit csináljon, de hasznossá akarta tenni magát. Segíteni akart.

– Azt mondja, nem ő ütötte el. Említette magának is?

– Igen, persze. Hiszek neki. Nagyon megrázó dolog ilyesmivel szembesülni, ilyenkor nincs olyan, hogy szokásos reakció. Orvos vagyok, utána érkeztem, és még engem is megrendített.

– A fiú nagy szerencséjére maga mégis képes volt ekkora nyomás alatt is összeszedetten cselekedni – mondja a csendőrnő, és lejegyez valamit. – Talán az életét mentette meg.

– Remélem. Ilyen korú fiam van nekem is. – Enya hangja megremeg, a szájához kap. Émelyeg. Anyai szeretet önti el az úton heverő fiú iránt, arca mintha egy pillanat alatt Finn arcává változna, és kettejük vonásai összekeverednének, összeolvadnának. – Szívből remélem.

A csendőrök mégis lezárják az utat, pedig ez, Enya jól tudja, többnyire a halálos kimenetelű baleseteknél szokás.

4.

NOHA EDDIG NEM IGYEKEZETT HAZAFELÉ, Enya most már siet. Látnia kell Finnt, meg kell ölelnie. Össze kell csókolnia az arcát, be kell szívnia az illatát, meg kell mondania neki, mennyire szereti, és többé nem is szabad eleresztenie. Megkönnyebbülten kanyarodik be az utcájukba Enniskerryben, de hiába vágyódik annyira a fia után, az elektromos kapu magas vasrácsa mögött feltűnő Tonlegee-ház láttán mégis összeszorul a gyomra, és legszívesebben máris visszafordulna, hogy ismét elmenjen.

A mesés helyszínen álló, vidéki, panorámás, műemlék jellegű viktoriánus kúria már generációk óta Xander családjáé. Az édesanyja őrá hagyta a végrendeletében, testvérei teljes megrökönyödésére, akik azt hitték, egyenlően részesülnek majd belőle. Testvérei megtámadták a végrendeletet, el akarták adni a házat és megosztozni az árán, de tudván, hogy legkisebb fiacskája megtartja majd a kúriát, lakni fog benne, és továbbadja a következő generációnak, Mildred Pickering jó előre megváltoztatta a férje végrendeletét. Enya szerint nem érte meg ezért összeveszni Xander testvéreivel, ráadásul teljesen jól érezte magát az addigi, saját otthonukban, ám Xander már csak az anyja miatt is kötötte az ebet a karóhoz. Azóta se beszélt a testvéreivel.

Enya annak idején küzdött a költözés ellen, Xander családja és a sajátja érdekében egyaránt. Első otthonuk új építésű volt, ő választotta a csempét, a kandallót, az ajtókilincseket, a konyhát. Ő döntött, melyik fiókba milyen edények kerüljenek, milyen árnyalatú legyen a fuga. Hosszasan mérlegelt színárnyalatokat, függönyöket, a legapróbb sarok funkcióját, berendezését. Az otthonukká tette azt a helyet. Szerette, hogy Finn gyerekszobája közvetlenül az ő hálójuk mellett van, éjjelente sokszor kiosont az ágyukból, hogy bebújjon mellé, hallgassa a fia lélegzetét, édes szuszogását, pillangószárny rezgéséhez hasonló szívverését. Az otthonuk volt. Az övé, a fiáé és a férjéé.

Túlságosan egyszerű és szirupos is lenne azt mondani, hogy közösen épített otthonuk elhagyásával az ő összetartozásuk is elveszett, Enya mégis úgy véli, amikor beköltöztek a házba, ahol semmi nyoma nincs a korábbi közös életüknek, és amelyet nem is formálhat a saját képére, végképp elkezdett kiveszni kettejük közül a lényeg. Úgy érzi, sokszor ők maguk is épp olyan képtelenek és bénultak, mint a hatalmas ház berendezése: üresek, akár az étellift, némák, akár a régi telefonos kapcsolótábla az étkezőben, olvashatatlanok, akár a féltve őrzött könyvek, és hasznavehetetlenek, akár az üres antik könyvespolc, amely már semmit sem bír el.

A ház pontosan ugyanúgy van berendezve, mint Xander anyjának meg az ő anyjának az idejében volt. Íróasztalok, filigrán székek, számtalan, nehéz fából készült komód, sötét, idejétmúlt bútorok, amelyek csak a helyet foglalják, de használni nem lehet őket. Inkább múzeumi darabok, mint praktikus tárolók. A padló itt-ott nyikorog és besüpped, a használhatatlan cselédlépcső leginkább a pisai ferde toronyhoz hasonlít.

A könyvtárszobában ég a villany, tehát Xander otthon van. Enya elképzeli, ahogy a fotelben ülve konyakot iszik és régi autós magazinokat lapozgat, vagy az anyja kedvenc regényeit olvassa. Egyszer, néhai anyja nyomait kutatva Xander kézbe vett egyet, és rájött, mennyire szereti a pikáns pletykákat meg a szerelmes történelmi regényeket, noha ezt soha nem vallaná be. Enya nem finnyáskodik a férje olvasási szokásai miatt, viszont gyomorforgatónak találja, ahogyan Xander igyekszik visszahozni az anyját az életbe, és próbál úgy élni, mintha az asszony még mindig köztük lenne. Inkább tűnik ez exhumálásnak, mint kellemes nosztalgiázásnak. Enya tizenkét éves kora óta él együtt a kérlelhetetlen ténnyel, hogy az anyja nincs többé.

Mit számít, ez is csak egy ház, a beköltözés mégis törést okozott köztük. Itt léteznek a házban, de hogy élnek-e is benne, abban Enya már nem annyira biztos.

Erőt vesz magán, és megnyomja az elektromos kapu gombját.

Parkolás után ül még egy pillanatig a kocsiban, mélyeket lélegzik, hogy az esti izgalmak táplálta adrenalin elillanjon a testéből. Hazajött a fiához – valahol másutt pedig egy anya élete örökre megváltozik. Reméli, hogy szépek voltak az utolsó pillanataik, hogy összeölelkeztek, és elmondták, mennyire szeretik egymást. Enya megpróbálja felidézni, hogyan búcsúzott el indulás előtt Finntől: a szokásos módon beleordította a köszönést a csukott ajtó mögött dübörgő zenébe. Fény tűnik fel a visszapillantóban, Enya felismeri az ezüstös kék taxifurgont, és rájön, hogy Oscar hazáig követte.

Kiszáll a kocsiból, és félig lépésben, félig futva igyekszik a felhajtó ropogós murváján az immár zárt kapu felé abban a reményben, hogy villámló tekintete majd elriasztja a férfit. Oscar viszont biztatásnak veszi, és kiszáll a kocsijából. A motor zúg, a fényszóró világít, Oscar sötét árnyékként áll a nyitott kocsiajtó előtt.

– Maga követett! – Enya próbál nem kiabálni, de a hangja éles.

A ház a Wicklow-hegység oldalában húzódó néptelen utcácskában áll, egyetlen szomszédjának pedig Enya nem szívesen szerezné meg azt az örömet, hogy beleüthesse az orrát az ő dolgába.

– Elnézést – emeli fel védekezőn a kezét Oscar. Kijjebb lép, tisztábban látszik a lámpák vakító fénykörén kívül. – Nem akartam megijeszteni. Csak azt szeretném tudni, mit mondtak a csendőrök.

– Biztosan magától is ugyanazokat kérdezték, mint tőlem.

– És maga mit mondott?

– Elmondtam, mi történt.

– Engem megszondáztattak, magát viszont nem.

Talán csak belehallja, talán csak a paranoiája képzelteti vele, hogy a hangnak vádló éle van.

– Minden rendben? – szólal meg hirtelen a bejáratnál Xander.

A mozgásérzékelős lámpa bekapcsol. Xander papucsban gyalogol végig a murván.

– Igen, ő már megy is. – Enya Oscar felé fordul – És kérem, soha többé ne jöjjön ide a házamhoz – mondja halkan.

– De hát ezzel nincs elintézve – feleli idegesen a taxisofőr. – Folyik a helyszínelés. Nyomozni fognak. Ez a mi közös ügyünk. A magáé meg az enyém.

Enya elindul visszafelé, félúton eléri Xandert, akit megpróbál a derekánál fogva a ház felé terelni.

– Menjünk! – Xander nem mozdul. – Gyere! Odabent elmondom – noszogatja Enya.

Xander végül megmoccan, és elindul Enyával, de előtte még hátrafordulva vészjósló pillantást vet Oscar felé. Xander nem szokott ráijeszteni másokra, nem makacskodik, nem kötekszik. Többnyire inkább előadja a pökhendit, amíg meg nem szeppen, az a típus, aki inkább az ügyvédje útján üzenget. Inkább együgyű és gyönge, ha komolyra fordul a dolog. Odatartja az arcát a bántásnak.

Xander ápolt, elegáns, a körme frissen vágva. Nem szokása bepiszkítani a kezét. Enya el se tudja képzelni, mihez kezd bizonyos helyzetekkel az orvosi rendelőben. A kellemetlenségeket már kiszervezte másoknak: heti kétszer az asszisztens jár be, egyik napon méhnyakvizsgálatra, a másikon vérvételre. Bár minden áldott nap együtt dolgoznak a rendelőben, Enya mégsem tudja elképzelni, hogy a fentiekből Xander bármit is megcsinálna: irtózik a szagoktól és bármitől, ami ízléstelen, őhozzá is meglehetősen orvosi módon közeledik a takaró alatt. Odébb rakosgatja a dolgokat, mint a nyűgös gyerek, akinek nem kell a zöldség. Ami ízlik, azt persze elmajszolja. Erőltetett, finnyáskodó vizsgálat az egész.

Enya érzi a férje nemtetszését, és ő se élvezi. Arra vágyna, hogy szőröstül-bőröstül felfalják.

– Ez meg mi volt? Ki a fene ez a fickó? – kérdi Xander, miközben kerti papucsából a tenyerére rázza a murvát.

Enya még mindig vacog, és noha legszívesebben rohanna Finnhez, leül az egyik filigrán székre abban a reményben, hátha ez alkalommal nem érződik úgy, mintha a szék kiálló csontjain ülne, és beszámol Xandernek az este eseményeiről. Annyira azért nem kába, hogy elkerülje a figyelmét, hogyan rándul össze Xander az újraélesztés hallatán, hogyan szalad ráncokba a homloka és feszül meg az állkapcsa, amikor megtudja, hogy a felesége megmentett valakit, és az nem ő volt. A féltékenység mérge ott kering a vérében.

– Miért nem tartóztatták le a csendőrök a taxist?

– Mert nem ő volt.

– Azt te nem tudhatod.

– Azután érkezett, hogy a fiút elütötték.

– Mondja ő.

Enya nem akar több vitát erről az esetről. El akarja felejteni. A vért a fiú fején. A Finnére annyira emlékeztető Nike pólót. A szája ízét lélegeztetés közben.

– Minek fújtál a szájába is? – kérdi kissé döbbenten Xander. – A mellkasnyomás ugyanolyan hatékony.

– Jobban féltettem az életét, mint magamat a Covidtól.

– Nem így értettem. Túl messzire mentél.

Enya lerúgja a csizmáját, és az ajtóban hagyja. Alig várja, hogy a harisnyát is lehámozhassa magáról. Hiába fűtött maximumon az autóban, a lába még mindig mintha jégből lenne. Az adrenalin elpárolgott, kimerültséget érez helyette, hideget, ránehezedő súlyt, migrént és valami kezdődő szorítást a mellkasában. Lehántja magáról a harisnyát, a lába kivörösödött. A harisnyát a szemetesbe hajítja, soha többé nem akarja felvenni.

– Annyira emlékeztetett Finnre! Hasonló korú. Ugyanolyan a ruhája is. Tudod, van az a fekete Nike Tech tréningje. – Ismét émelyegni kezd. – Szegény fiú – mondja, a szeme megtelik könnyel. Szemhéját lehunyva igyekszik visszaidézni a jelenetet. – Egész idő alatt a fiamra gondoltam.

– A fiunkra.

Enya kinyitja a szemét.

– Tessék?

– A fiunkra. Azt mondtad, „a fiamra”.

– Úgy értem, a fiú anyjára is gondoltam. Úgy éreztem, közünk van egymáshoz. A fiú ugyan az övé, de én meg közben a saját fiamra gondoltam. – A férjére néz abban a reményben, hogy megértette. – Hol van Finn?

– Odafönt a szobájában.

Régi a ház, nyikorognak a padlódeszkák, ahogy Enya súlyos léptekkel kapaszkodni kezd felfelé a lépcsőn.

– Mi lett a babával? – kiált utána Xander.

– Milyen babával?

– Hát akihez kimentél. Akinek olyan magas láza volt, hogy ott kellett hagynod miatta a vendégséget.

– Ja, minden rendben volt – feleli menet közben Enya, és szívesen kitérne az újabb vita elől. – Első gyerekes szülők. Bepánikoltak. – Továbblépdel a lépcsőn.

– Ehhez nem is kellene kimenni. Aligha mondható vészhelyzetnek.

Csak ő érzékenykedik, vagy Xander tényleg nem akarja továbbengedni Finnhez? Ismét megáll.

– Emlékszel, mit műveltél, amikor Finn kisbaba volt? Szobáról szobára jártál a hőmérővel, nehogy túl melege legyen. – Elmosolyodik. Színjáték ez, csak hogy Xander végre megnyugodjon, de működik. Az az időszak minden volt, csak szép nem, az újdonsült apa túlzott igyekvése sokkal nehezebbé tette azt az első pár hetet, mint amilyen magától is lett volna. Enyát ugyan nem bírálta felül, de átvette a vezetést, ő pedig, az ellenkezésbe és a kimerültségbe egyaránt belefáradva engedett, hátha a férje ettől megnyugszik. Hát azóta sem nyugodott meg. És most itt tartanak. Még mindig nem akarja odaengedni a fiához.

Xander elmosolyodik, megnyugszik. Végigsimít a haján, mint valami idősödő férfi egy samponreklámban. Jóképű. Enya nem mindig látja annak, de ha kissé lelazul, még átragyog rajta annak a férfinak a fénye, akit annak idején megismert. Csak a haját ne festené! Xander az ő ősz tincseire is készséggel felhívja a figyelmet abban a hiszemben, hogy jót tesz vele.

– Megnézem Finnt, és megfürdöm. Úgy érzem, sose olvadok ki.

Fellépdel a két lépcsősoron a padlásra, amit kifejezetten Finn-nek alakítottak át. Övé az egész tetőtér, nemigen van oka hát odafentről előbújva lemenni a szüleihez, és noha Enya eleinte örült, hogy legalább a ház egy részét otthonossá tehette Finn számára, már bánja is, mert a tetőtérbeépítés csak még távolabb sodorta tőle a fiát, fel a saját kuckójába. Csak hétvégente jön haza, hétköznap bentlakásos iskolába jár, de az anyja akkor is alig látja, ha épp otthon van.

Esténként mindenki elvonul a maga zugába a házban. Még csak együtt se esznek. Enya legalábbis ezt hitte, amíg egyszer rajta nem kapta Xandert és Finnt, ahogy a kanapén ülve együtt nézik a tévét vacsora közben. Olyan könnyedség van bennük, a kapcsolatukban, a beszélgetéseikben, semmi kínos, semmi erőltetett. Nem is udvariaskodnak egymással. Xandernek nem kell megválogatnia a szavait Finn előtt, nem is törekszik olyan kétségbeesetten a békére kettejük közt, mint Enya. Nem viselkedik úgy, mint aki meg akarja nyerni magának Finnt, ellentétben Enyával, aki mintha mindig tojáshéjon járna, nehogy véletlenül is megbántsa azt a lényt, aki egykor őbenne növekedett.

Hallotta, ahogy nevetnek, felszabadultan kommentálják a focimeccset; ez kettejük titkos nyelve, ami Enya számára teljesen megfoghatatlan. Ő is erre a fajta csendre vágyik, erre a nem kínos csendre. Amit senki sem akar megtörni.

Ez a hangulat Enyának már a jelenlététől, a puszta próbálkozásától is nyomban megváltozik. Kipukkad a buborék, megtörik a varázs. Próbált már beosonni, csendben közéjük lopakodni, csak hogy velük lehessen, része lehessen az együttlétnek, ám ez valamelyikük számára előbb-utóbb mindig kezdett fojtogatóvá válni. Finn ilyenkor csöndes lesz és zavart, Xander pedig ingerült.

Próbált közös programokat kitalálni Finn-nel, kirándulást, új hobbikat, amikről azt hitte, érdekelhetik. A fia mintha irtózna mindegyiktől. Legesleginkább azonban szemlátomást az anyjával töltött időtől irtózik. Enya saját magát próbálja hát a fia és a férje tetszésére formálni.

Nem úgy, mint az anyja.

Az anyja aztán nem formálódott senki tetszésére. Rettenthetetlen volt és harcias, önfejű és nyughatatlan, gondoskodó és erőteljes. Amíg volt.

Enya bekopog Finn ajtaján.

– Szia, kicsim! Bejöhetek?

– Nem. Még nem öltöztem fel. Épp most jöttem a zuhany alól.

Késő már ilyenkor zuhanyozni – éjfél is elmúlt –, de Enya nem teszi szóvá. Finn téli szüneten van itthon, felborult a szokásos napirendje. Úgy képzeli, fia itthoni programja leginkább késői lefekvésből és késői felkelésből fog állni.

Zörejt érez a saját mellkasában, még a végén elkap valami mellkasi fertőzést karácsonyra!

– Mit akarsz?

– Csak azt akarom tudni, jól vagy-e.

– Jól vagyok. Miért?

Enya az ajtónak támasztja a homlokát. Olyan közel van hozzá, mégis megint közöttük áll valami.

– Balesetnél voltam ma este. Veled egykorú fiút ütöttek el. Újraélesztettem, és... – reszketősen sóhajt. – Úgy hasonlított rád, hogy érted is aggódni kezdtem.

Finn hallgat egy pillanatig, majd közvetlenül az ajtó túloldaláról ismét megszólal.

– Jól vagyok – mondja mély, már-már férfias hangon. – És a fiú jól van? Meg tudtad menteni?

Enya a szája elé kapja a kezét, ismét émelyeg.

– Bevitték a kórházba. Láthatnám legalább az arcodat?

Finn résnyire nyitja az ajtót. Kikukucskál, és huncutul nyelvet ölt.

– Megölelhetlek?

A fiú felnyög, és kinyitja az ajtót. Enya belép Finn birodalmába. Odabent Finn-illat van: furcsa keveréke mindazoknak az arcszeszeknek, amelyekkel a fia mostanában kísérletezik. Enya legszívesebben itt maradna összebújva a fiával, mint régen, ám Finn még körülnézni is alig engedi. A küszöböt is csak fél lábbal lépheti át. A fia hagyja, hogy átölelje, és a következő pillanatban Enya maga körül érzi az ölelést viszonzó kar szorítását. Meglepődik, de hálás érte. Jó ideje nem ölelték már meg így egymást.

– Köszönöm – súgja Enya. – Nagyon szeretlek.

– Megengedtem a vizedet! – jelenti a lépcső aljáról Xander, mire Finn gyorsan elengedi az anyját, az ajtaja pedig már csukódik is, Enya épphogy ki tudja kapni a lábát a résből. Sóhajtva indul lefelé. Meg kell kapaszkodnia a korlátban, annyira remeg a lába.

– Köszönöm – mondja halkan, és elsuhan Xander mellett.

Amíg telik a kád, Enya elhoz egy mappát a dolgozószobájából. Noha magában mindig is ferde szemmel nézte, ahogy Xander az anyja könyveit bújja, mostanában ő maga is rákapott a saját anyja cikkeire, amelyek a halála előtti évben íródtak anyja újságjának magazinmelléklete számára. Ma este az anyjára van szüksége. Az ő szavaira. Ha még itt lenne, most felhívná, átrohanna hozzá. De csak a szavai, a gondolatai, a meglátásai maradtak. Ezekben kell értelmet, vigasztalást találnia. A vécéülőkére támasztja a mappát, és a kádból kinyúlva az aznapi dátumhoz, 1988. december 21-éhez lapoz.

A fény beengedése

írta: Brighíd Ní Braonán

Az elmúlt tizenkét évben a téli napforduló idején mindig elzarándokolok a Meath megyében található Tara-dombra. Írország főkirályainak egykori székhelyén a lábam alatt érződik a föld ereje. Azon a földön, amit egykor a hatalmas klánok, királyok, királynők és fejedelmek uraltak, és amit az újkőkortól a vaskorig, a hatalmas megalitok idejéig terjedő korszak csodás emlékei díszítenek, mindig átjárja a lelkemet kelta gyökereink ereje. Akár zarándoktúrán járok itt, akár a napfelkeltét nézem, ez a hely, amit olyannyira átitat a történelem és az ír mitológia, számomra mindig a gyógyulás és a töltekezés helyszíne.

Idén abban a megtiszteltetésben részesültem, hogy néhány hasonlóan szerencsés társammal együtt megfigyelhettük a gízai nagy piramisoknál is régebbi megalitikus sírkamra, a new-grange-i halomsír végtelen csodáját. Newgrange a téli napfordulókor, a legrövidebb nappal és a leghosszabb éjszaka idején tárja fel valódi titkát.

Ott voltam hát, hogy tanúja legyek a csodának a megengedett egy fő kísérőmmel együtt, aki tulajdonképpen két fő volt, de mindketten olyan picik, és úgy összebújtak, mintha egyazon személy lennének. A téli napforduló reggelén a fénysugár a bejárat fölötti tetőnyíláson áthatolva végigragyog az átjárón, be egyenesen a sírkamrába. A napkorong emelkedtével egyre szélesedett a fénysugár, míg már az egész kamra fényárban úszott.

A jelenség fizikai folyamatával mindannyian tisztában voltunk, ám ami időközben a bensőmben végbement, attól örökre megváltozott az életem. Agyamra és szívemre egyaránt hatott e szemlátomást varázslatos fény, amely helyét követelve úgy terült el a sötét kamrában, mint a sűrű méz. Mintha nem is pusztán fény áradt volna a sírkamrába, talán a fény egyfajta esszenciája volt ez, olyan rendkívül erős gyógyító energia sugárzott belőle. Úgy éreztem, a sír szíve közepén állunk, az egész hely élt és lüktetett a fénytől.

A fény csupán tizenhét percen át világította meg a kamrát, a szívemben viszont örökké megmarad. Mindannyian magunkkal vittünk egy darabka varázslatot erről a helyről. Felbecsülhetetlen ajándék volt ez, és csak remélni tudom, hogy két kislányom, Enya és Flora be tudták fogadni ezt a fénytüneményt, amit közösem megtapasztalhattunk, és magukkal viszik majd felnőtt életükbe, sőt azon is túl.

Enya belekapaszkodik az anyja szavaiból áradó érzésekbe, teste közben szinte feloldódik a forró habok között. Szeretne ismét ott lenni az anyjával a sírkamrában. Fogni a kezét, hozzábújni, miközben egész testét elárasztó izgalommal lesi, mi fog történni a zsúfolt, szűk kis helyen. Anyja szavai átmelegítik, de ez most mégsem elég; ennél is erősebben vágyik kapcsolódni hozzá. Hosszú idő óta akkor volt a legközelebb az anyjához, amikor aznap este az autóban úgy érezte, ő is megfullad vele együtt.

Brigid megfulladt, ám ettől se neki, se Florának nem lett víziszonya, hiszen anyjukat nem a víz, hanem a szívroham győzte le. A különösen zord és viharos napokon kívül, amikor a víz egyenesen vérszomjasnak látszik, Enya nem gondol úgy a tengerre, mint arra a valamire, ami elvette tőle az anyját. Nem gondolt rá így, amíg aznap este le nem cövekelt autójával az út közepén, amíg az esőcseppek úgy nem dörömböltek a szélvédőjén, mintha bejutva maguk alá akarnák temetni, akár a hullámok. Beleremegett a gondolatba, hogy egy villanásra milyen közel is került anyja utolsó pillanataihoz.

Hirtelen felbukik a víz alól, a hullámok a kádból a padlóra csapnak. Hangosan kapkod levegő után, próbálja kitapogatni a földön a törölközőt. Enya csak húsz másodpercig bírta a víz alatt. Vajon az anyjának mennyi időbe telt meghalni?