Sz. Lukács Imre

Magyar gulág

Szerkesztő:

Lukács Krisztián Zoltán

Borító:

Szentiványi Péter

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2022

ISBN: 978-615-6381-11-8

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

© Sz. Lukács Imre örököse 2019

© PairDime Kft. 2019

„Megpusztejtatott a vidék, sírt a föld, mert megpusztejtatott a búza és meggyaláztatott a bor és megbetegölt az olaj és meggyalázattattanak a szántók, ordejtottanak a szőlő őrizői a gabonán, boron és árpán, mert elveszett a mezőnek aratása... Uram, tehozjád üvöltök, mert a tűz mögötte a kietlennek drágalátosit és a láng meggerjesztette a vidékeknek minden fáit.”

(Huszita Biblia)

A nyári éjszakában jól lehetett látni a falusi házakat, udvarokat, a poros utcákat. Sehol sem égtek már a villanyok, csak az utcasarki póznákon világolt egy-egy gyenge körte. A kutyák csaholása megszűnt, békésen pihent a vidék.

Az égen ragyogtak a csillagok, s a Hold nagy, hideg tányérja sem hiányzott. A csendben még a fák sem mozdultak, lombjaikkal betakarták az álmukat.

A falu szélére épült hajdani csendőrlaktanyában - ahol a rendőrőrs fészkelt -, kivételesen nagy volt a nyüzsgés, a lótás-futás. Az udvaron, az épület mögötti Vásártéren néhány ponyvás katonai teherautó, motorkerékpár, dzsip, Pobjeda és Zil személygépkocsi várakozott, távolabb lovas szekerek sorakoztak, államvédelmis katonák és rendőrök ültek rajtuk, parancsra várva. Éjfél után magas, szikár férfi jelent meg a rendőrőrs bejárati lépcsőjén, s a szalutáló Fillér Gábor törzsőrmesternek ennyit mondott: - Parancsot végrehajtani!

A kocsik a kockaköves országútra gördültek, felzúgtak a motorok, s az éjszakai csendet megtörte a lázas buzgalom. A kutyák vadul felugattak. A kövesúton trappolni kezdtek a lovak, s a patkócsattogások, a szekérzörgések és a feltúrázó, köhögő motorok szétrázták az éjszaka idilljét.

Az államvédelmisek és a rendőrök körbefogták a falut, megszállták a kijelölt utcákat, zörgették a rolettákat, ablakokat, feszítették az ajtókat, a kapukat. Az öreg gyógyszerész, Józsa Bálint kapuján is irtón dörömböltek. Álmosan kapta magára köntösét, felgyújtotta a villanyt, az udvarit is, s érthetetlen dünnyögéssel nyitogatta az ajtókat, az utcai kapuhoz ballagott, ahonnan hangokat hallott.

„Már megint sürgős eset, csak nem a végét járja valaki? - gondolta ásítás közben. - El se szenderedtem, máris ugranom kell, de minek ekkora felhajtás, hogy megsüketülni?”

A kémlelőnyíláson motozott, majd félig kábán az álmosságtól megszólalt.

- Mit akarnak?

- Maga Józsa Bálint?

- Igen, kérem, de ez nem indok arra, hogy az éjszaka kellős közepén kizörgessenek az ágyból. Megtudhatnám végre, minek zavarnak?

- Kaput kinyitni, vagy betörjük!

Az öreg rosszat sejtve eltolta a reteszt, nem mert ellenkezni a szigorú, parancsoló hanggal. Egy fekete képű őrmester lépett hozzá, dőlt belőle a pálinkaszag és az arcába ordította: - Vegye tudomásul, hogy ki van telepítve! Ezt írja alá!

- És ha nem? Tiltakozom ellene! - lépett vissza a ház irányába, de az álmosság azonnal kiszállt a szeméből.

- Akkor is visszük! - vigyorgott az őrmester.

Józsa úr tétova mozdulatokkal levetette köntösét, pizsamáját, fehér inget, szürke nyári öltönyt vett fel, ami oda volt készítve az íróasztal mögötti szék karfájára, mellényzsebében láncon csüngött az aranyóra. Fekete, puha cipőt húzott az alacsony, cérnavékony férfi, miközben elfojtott indulattal megjegyezte.

- Remélem, felöltözhetem, nem pucéron cipelnek. Úgyis imádom a felvonulásokat.

- Szereti vagy nem, az a maga dóga. Csomagot vihet az útra, semmi mást, a kocsi az utcán vár, de mi osztán nem segítünk. Egy óra múlva indulás.

- Sokáig szól a meghívásom?

- Amíg a másvilágra nem ír - kezdett idegeskedni az őrmester a kérdezgetésektől, amelyekhez nem szokott hozzá.

- Minek pakolásszak akkor? - rakta zsebre pénztárcáját s lapos pillantásokkal mérte a fegyvereseket, sárgás szeme összeszűkült, keskeny résnek tetszett. Igen megrettent a gorombaságtól, de méltósággal próbált viselkedni, simogatta gyér kecskeszakállát, és rövidre nyírt, ősz hajszálakkal tarkított apró feje meg-megrándult.

- Megtudhatnám, egyáltalán hová visznek? - remegett meg a hangja.

- Nem lát a szemitül? - lobogtatta meg az orra előtt a kitelepítéstől szóló határozatot az őrmester -, aláírja, hogy Kormón tölti el hátralévő éveit.

- Eszem ágában sincs aláírni!

- Ne hepciháskodjál mán, értsél a szóbul! Kormón fogsz megrohadni!

- Az legalább nincs távol - válaszolt a patikus, és szerette volna, ha humorosnak tetszik, legalább palástolhatja megrendülését. Érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul, s vizelhetnékje támadt. - És miért?

- Pofa be, eleget ugattál mán!

Józsa Bálint ettől úgy megrettent, hogy alig látta a szépen berendezett szobát, a nehéz ólomkristályokat, a barokk bútorokat. A hirtelen izgalomtól és a félelemtől összegörnyedt, a lábát keresztbe rakta, a homlokát kiverte a verejték, és félreérthetetlen mozdulatokkal babrált nadrágja nyílásán.

- Ki akarok menni.

- Csak nyugodtan, a gatyába ne tedd, félremenni még van idő - vigyorgott a fekete bajuszú, olajos képű Bari Ödön, s az angolvécébe kísérte. A patikus magára akarta húzni az ajtót, de a rendőr őrmester összevonta sűrű szemöldökét, az arca eltorzult, és egy erőteljes rántással sarkig tárta a fehér ajtót, jól láthassák, hogyan végzi dolgát az öreg. - Éberség is van a világon - mondta kajánul Bari, miközben dobtáras géppisztolyát a patikusra szegezte.

Józsa Bálint kezet mosott, mint akinek az indulásig rengeteg az ideje, végignézett a rendőrökön. A köpcös őrmester ismerősnek tűnt, egészen biztos, hogy a patikájában megfordult.

- Hiszen én ismerem magát - fordult hozzá -, láttam nem is egyszer. Csak a nevét, kérem, azt látja, nem tudom.

- Nékem nincsen nevem, te vín büdös! Megérthetnéd vígre, kitelepítettünk a vagyonodbul. Víge a burzsuj világnak.

A gyógyszerész tekintetével zavarodottan és tanácstalanul körbepásztázta a szobát, álla alá tette kezét, s azon gondolkodott, mire is lehetne legnagyobb szüksége a jövőben, miközben szórakozottan motyogta: - A Kitelepítő kitelepít...

- Ki ám, hogy a hamut is mamunak mondod! Néked papolhatok, csak nem érted, tán meg is kergültél mán egy kicsit? A jómód vette el az eszedet? Pakolj, mert nincs mán sok idő! - s hogy az öregember nem kapkodott a különböző tárgyakért, úgy bámult rá, mint valami csodabogárra.

A rendőrök csak álltak a szobában, az ajtónál, semmihez sem nyúltak. Józsa úr annyira megzavarodott, hogy téblábolt a perzsaszőnyegeken, bele-belesimított szakállába, s nem tudta elszánni magát, hogy hamarjában mit is csomagoljon. Tehetetlennek érezte magát, majd az íróasztalához lépett, iratokat szedett elő, s a könyvei között babrált.

Végre felnyitotta barna utazó bőröndjét, beleszórt néhány apróságot, fehérneműt, gyógyszereket, de az ékszereit nem merte a rejtekhelyről előszedni, tanácstalanul és idegesen topogott a gazdag berendezésű lakásban. Majd hirtelen ötlettel a homlokára csapott, indulni akart a másik szobába, de a cigány erélyesen rászólt.

- Elég a szarakodásból, indulunk!

- Még nem telt le az egy óra...

- Elhallgass, te vín büdös! Kezelísbe vegyelek? - lóbálta meg a géppisztoly tusát.

A kapuban várakozó lovas kocsihoz nyomták, s a derékba taszították. Akkor már bánta, hogy ruhaneműt és ékszert nem kapkodott össze, úgy érezte, prédára hagyta a vagyonát. A szótlan kocsis mellett bajuszos rendőr gubbasztott.

A lovak trappolni kezdtek a nyári éjszakában. A patikus jól látta, hogy az egész utcát államvédelmis katonák őrizték. Hamarosan az állomásra érkeztek, ahol már javában tartott a berakodás. Emberek szaladgáltak különböző holmikkal, rakodtak a tehervagonokba, jószágokat, bútorokat, ágyneműket, ki mit hozott magával. A vonat eleje már zsúfolásig megtelt a más vidékről kitelepítettekkel, s valóságos dulakodás kezdődött a helyekért. A gyógyszerész barna bőröndjével a vagon sarkába kucorodott és imádkozni kezdett.

A különvonatot államvédelmisek, farkaskutyás rendőrök, civil ruhás nyomozók őrizték. A hangzavarban és pánikban szekerek nyikorogtak, újabb és újabb teherautók érkeztek emberekkel zsúfoltan. Néhány asszony csendben sírdogált, néhány pedig a gyerekét csitította. A patikus meglátta a tömegben Fillér Bandinét és fiát, de nem akart hinni a szemének.

„Lehetetlen - gondolta döbbenten -, hogy őket is bántják. Legalább a férje is itt lenne és élvezné ezt a túláradó szeretetet.”

Fillérné Major Terike, aki a vörös színű tehenüket az őket szállító szekérhez kötötte, s dunnát, párnát, öblös vesszőkosarakat rakott a derékba, most feladogatta a kisebb holmikat, Bandikát is feltolta gyorsan a vagon belsejébe, majd a szállítómunkások egyikéhez fordult.

- Sándor, vigye meg a hírt az uramnak - mondta elnehezülő tekintettel és a vagon ajtajából figyelte, hová hajtják fel a tehenüket. Közben folyamatosan érkeztek a kiközösítettek: Fekete Attila a lányával, Váradi Mihály nagygazda családja, aki eljárogatott a Major-házba, a kovácsműhelybe. Most mind elfértek egy kis piszkos helyen. Alig dobálták be csomagjaikat, a tagbaszakadt Jós Sándor bátran odalépett a vagonajtóhoz és azt mondta: - Még ma megkeresem a férjét, Terike, ez olyan biztos, mint a halál.

A fiatalasszony jól látta, hogy a falu napszámosa zöldesszürke kabátot, elmosódott színű anyagból készült inget, szürkére mosott nadrágot és bakancsot viselt. Mélyen ülő szemével idegesen pislogott, maga mögé nézett, közeledik-e valamelyik egyenruhás.

- Köszönöm - szólt elfúló hangon Fillérné, miközben rádöbbent, talán sohasem látja többé a férjét, a napszámosukat is utoljára. - Mondja meg azt is, hogy jól vagyunk, ő meg óvatos legyen, mert nagyon keresték - s mintha utolsó szalmaszálba kapaszkodna, nem vette le szemét Jós Sándorról.

Akkor ért hozzájuk Bari Ödön, akinek az indulattól eltorzult az arca, s fenyegetően rántotta le válláról géppisztolyát.

- Eredj innét - kiabálta a napszámosnak -, mert lövök!

- Lősz ám az öreganyádat!

- Tágulj, ha mondom, osztályidegenekkel tilos povedálni!

- Hiszen ezek itt születtek - morogta Jós Sándor, és arrébb lépett a vagontól, aminek behúzták az ajtaját. - Erőltesd meg azt a tyúkeszedet - morogta távolodva -, hogy lennének idegenek?

- Ne szítsd tovább a hangulatot, mert pórul jársz! Nem köhögök kétszer, beváglak közéjük, hogy nem kapsz több levegőt.

A homályos vagonban Józsa Bálint nem háborgott. Előző élete, kiváltságos viszonyai végállomásához érkezett. Összekucorodott a piszkos marhavagonban, ahol a többiek rendezkedtek, vagy összetörve maguk elé meredtek.

A különvonat elindult, elöl-hátul géppuskás őrökkel.

A patikus unta már az állandósult lármát, sírást-rívást, a szüntelen cihelődést. Barna bőröndjét ölébe fogta, és azon babrált, majd kezével intett Feketééknek, hogy nem ismerik egymást, aztán mereven a sarokba bámult.

„Mi vár rám? - gondolta. - Reszkethetek és félhetek. Nem herdáltam, az a bűnöm? Csinálhattam volna másként, dorbézolva, nőkre szórni a pénzt, és koldusként éljenezni a fordulatnak. Én szerettem a vagyonomat. Lehet, hogy Szibériába visznek? Ezektől minden kitelik, a vagonajtót ott nyitják ki és akkor, amikor akarják. Nem is tiltakozhatom, ki hallja meg? Kit érdekel? Süket a világ, csak a haptákozókat boldogítja, még talán az isten is becsukja a szemét szégyenében.”

Elnézett a társai felett. Lehunyta a szemét, látni sem akarta ezt a csúfságot, kivetettséget. Maga elé képzelte a csillogó-villogó gyógyszertárat, a porcelánok, az üvegek, a tégelyek és a tisztaság harmóniáját. Ajka kicsit szétnyílt, s az alacsony kis embert a szutykos marhavagonból a múltjába emelte az emlékezete. Ott ült hófehér köpenyében a pénztárgép mögött - fehér ing, fekete nyakkendő, vasalt nadrág, fekete lakkcipő -, s unalmában kibámult a poros utcára.

Mezítlábas gyerek köszönt félszegen, foltos ingben, elkoszolódott nadrágban, kezén az olaj nehezen eltüntethető nyomaival. Pénzt tett a vastag, ellipszis alakú üvegre. Drága orvosságot kért, s egyik lábáról a másikra állt.

- Kinek viszed, a kovács Majoréknak? Nekik?

- Igen, patikus úr - mondta az inas Fillér Bandi.

- Szereted őket?

- Szeretem.

- Ki beteg? Az a szőke copfos kislány?

- Ő - pirult el a fiú. - Süt, mint a kályha, a doktor urat már háromszor hívtam.

- Sajnálod?

- Sajnálom, mert szeretem.

- Elveszed feleségül? - játszott kitartóan Józsa úr. - Lehet, hogy éppen neked szánják, ha már annyira szereted.

- El - mondta a cselédházakból való gyerek, s boldogan igyekezett a medicinával.

A patikus most elszégyellte magát azon a régi játékon. Mellette szipogott az a valamikori szőke kislány, akiből valóban Fillérné lett, akinek a lakodalmában még ő is táncolgatott.

„Istenem - gondolta -, talán még értem is kár, de ezek a fiatalok, mikor és miben vétkezhettek? Kinek ártottak? Egy-két meggondolatlanságért ide jutnak? Akkor a földieket is hozhatják utánuk, csak legyen elég vagon, kiüríthetik az országot. Utazzanak! Valaki mindig utaztat minket.”

Füttyögött a vonat, elhanyagolt földeken, kemény vidékeken döcögött. Az őrjöngés lassan alábbhagyott a vagonban.

- Patikus úr - Fillérné barnaképű fiát simogatta -, az urammal mi lesz? Mondjon már valamit!

- Mi lenne? - csapkodott ingerülten az öreg -, örülhet, hogy nem csípték nyakon.

- Szabadon maradhat?

- Ki élhet ma itt szabadon? Talán még a kopasz király sem, neki is parancsolnak.

- Utánunk hozzák apukámat is?

- Talán - bólintott bizonytalanul. Nézte a szép nőt, a fiúkát, és még szomorúbb lett. - Szerencsés esetben.

- Legalább őt békén hagynák, ha minket megvert az isten.

- Az Úristen gyakran hibázik, de édesapánk még rajta is túltesz.

A fiatalasszony lekucorodott, félresimította fia haját a homlokából és megcsókolta. Férjére gondolt és szeméből kiesett a könnye.

„Hol lehet most? - gondolta. - Megszakad érte a szívem.”

Amikor értük mentek a rendőrök, Bandit keresték legelőször. Major István és a felesége nem szerepelt a kitelepítési listán, de Fillérért tűvé tették az egész házat, kutatták a szekrényben, kiszórták a ruhákat, benéztek az ágyak alá, a padlásra, az ólakba, még a kovácsműhely udvari ajtaját is kinyitatták, nem akarták elhinni, hogy nincsen odahaza.

- Hol van? Hová lett? Hol bujkál? Mikor jön haza? - záporoztak a kérdések, de Terike csak egyet hajtogatott:

- Budapestre utazott, hogy tegyenek végre igazságot az ügyében, vegyék vissza a pártba!

A rendőrök eleinte somolyogtak, de Fillérné Major Terike olyan állhatatosan és szemrebbenés nélkül hazudott, hogy kezdték elhinni a szavát, s attól kezdve nem ordibáltak vele, hagyták, hogy több csomagot is elkészítsen, még a tehenüket is a kitelepítéshez rendelt szekér saroglyájához köthette.

A bajuszos rendőr Bandikát kérdezte.

- Hová ment az apád?

Az asszony megdermedt, tömpe ujjait belevágta a tenyerébe, vastag orra kitágult, sebesen vágott az esze, segítenie kell a gyereknek, különben az urát is elkaphatják.

- Na hiszen, jótól kérdezi - hadarta -, mikor ő a tyúkokkal elaludt.

- El se búcsúzott tőled? - makacskodott Szabó őrmester.

Fillér Bandika álmosan és értetlenül, már felöltöztetve cipelt egy kis batyut a kocsihoz, dacosan kivágta: - Dehogynem! Még meg is csókolt.

- Azt is mondta, hogy hová megy?

- Dolgozni.

Terike akkor felkapta a fiát, hűvös volt még az éjszakai harmatban, egy vastag, bolyhos kendőt csavart a vállára, kerek arcát a gyerek világos hajába fúrta, megpuszilta, majd a szekérderékba emelte, a csomagokra.

- Jóasszony - mondta a rendőr őrmester gyanakodva -, nehogy azt higgye már, hogy átrázott minket, mint szél a budi ajtót. Lesz még ennek folytatása! Értve?

Megindult velük a szekér.

Most visszazöttyent a valóságba, a vonatkerekek kattogása szétverte az emlékezést, s tisztán értette, mit beszélnek a vagonban.

- Falhoz állítanak bennünket? - kérdezte a vastag hangú Váradi Mihály. - Ezektől kitelik.

- Akkor nem bajlódnának ennyit.

- Szibériába visznek - legyintett Fekete Attila, a volt csendőrtiszt. Kopott, színehagyott egyenruhájában peckesen ült a batyukon. Mellette gyönyörű lánya, Ibike, aki nyeles fésűjével fekete haját elmerengve igazgatta. Nem törődött a lármával, kis kézi tükrében nézegette magát.

- Nekik a vagyonunk kell, mi meg éhen veszünk.

- Hiszen már mindenünket elszedték - méltatlankodott idős Váradi Mihály -, akkor az életünkre miért törnek? A vagyonunkat elzabrálták büntetlenül. A sorsunkkal is rendelkeznek, nincs beleszólásunk, de legalább a gyerekeket kímélhetnék. Micsoda világ ez, ki mondja meg nekem - mutatott göcsörtös ujjával a gyógyszerészre. - Senki? Majd megmondom magam: ez egy szar világ, és messzire bűzlik.

- Mindig üldöznek itt valakit - tartotta fel a kezét Józsa Bálint, s az ujjain számolta -, vöröscsillagos, sárgacsillagos, darutollas, vagyonos, fehér vagy vörös, egy a lényeg, hogy üldözhessenek! Nem nyughatunk, amíg el nem pusztulunk, míg ki nem irtjuk önmagukat, nehogy más csinálja helyettünk.

- Mit várt ezektől? - kérdezte élesen Fekete Attila. - Hiszen maga tanult ember, a korbácsolóinkat is ismeri.

- Titeket is. Ezért nincsenek illúzióim. Itt mindig törlesztett valaki, közben meg véres lett a keze.

- Igazi országot akartunk, az elorzott területeket visszaszerezni.

- A mi országunk olyan, mint a mese: Hol volt, hol nem volt, talán már nem is emlékezünk rá.

- Szépet és jót akartunk, legalább maga ne feledje!

- Így kezdődik. Néhány percemberke ordibálni kezdi, hogy elromlott a világ, majd ő megteremti az igazit; bort, búzát, békességet kínál a tenyerén, amikor meg nyeregbe ér, korbácsot mutat.

- Nem igaz, hogy jót akartunk?

- A világ már ezer éve elromlott, s azóta valamennyi megváltása balul sült el. A fene se érti miért, fene bele az egészbe.

- Nem osztom a nézetét, patikus úr. Nem vagyunk mi hitványabbak másoknál, csak a körülményeink alakultak szerencsétlenül.

- Meg a kolompszó, fiam. Meg a fel nem készült mesemondóink.

- Most majd más lesz, élvezheti a kedvére. Meg se állunk az orosz elvtársakig.

- Azért vágtad magad díszbe? A mundér mutogatása nem a legokosabb ötlet. Most aztán igazán nem az!

- Emelt fővel nézek szembe velük.

- A lányodról se feledkezz meg! Élhetne ő is vidámabb napokat, igazán megérdemelné. És én is élni szeretnék, ha lehetséges, fene bele, hogy milyen tehetetlen az ember.

- Mindig a legjobbat szeretné.

- Az anyahasban volt a legvidámabb, de megszülettünk, és egyre keservesebb, elviselhetetlenebb helyzetekbe sodródunk - bölcselkedett a gyógyszerész.

- Elpusztítanak - idős Váradi a szakállát simogatta -, az idők vége közeledik. Amikor már elszedik a földet, elszedik a házat, végrehajtó költözik a padlásokra, akkor befejeződik.

- Túl is élhetjük apám - mondta Váradi és lázas fiához hajolt. Hatalmas kezével Fillérnére mutatott. - Az effélének sokat köszönhetünk.

- Éhes vagyok - szólt anyjának Fillér Bandika, s megrángatta vastag szoknyáját.

- Várj, amíg megérkezünk!

- Hová?

- Azt mondták, Kormóra visznek.

- Ott lesz ennivaló?

- Nem tudom, de éhen mégsem halhatunk - tördelte kezét a fehér arcú asszony, s a homlokán meggyűrődtek a ráncok.

- Semmit se hoztál, édesanyám, hát kenyeret se hoztál?

- Nem emlékszem, hová tettem - tépelődött Fillérné Major Terike. - Azt se tudom, hol áll a fejem.

- Hiszen akkor éhen halok!

A zöld karton kendőjű fiatalasszony a lepedőkbe kötözött holmikban turkált, s megigazította a dunnát. Majd maga elé meredt, s gyűrögette a kezét. Aztán hirtelen Bandikához fordult.

- Feküdj le inkább, gyöngyöm! Aludjál! - csókolta meg. - Látod, Misike is elalszik.

- Nagyon éhes vagyok! Szomjas is - pityergett a fiú.

- Elhallgass már! - kiáltott indulatosan, de ettől elszégyellte magát, és engedékenyebben hozzátette: - legyél türelemmel! A katonaládába tettem ennivalót - csapott tenyérrel homlokára Terike -, milyen szerencse, hogy elhoztuk.

- Hitler szalonnát is?

- Egy parányit.

- Hű, de jó, porciózzál nekem!

Az asszony előszedte a kopott katonaládát az ágynemű közül, felnyitotta a tetejét, kis szelet kenyeret nyiszált le és hozzá papír vékony gyümölcsízt.

- Több nincs - zárta le a ládát. Lekucorodott a fia mellé, apró falatokra vagdosta a kenyeret, lekvárt, és nézte, hogy a csillogó szemű gyereke behabzsolja.

Amikor megállt a szerelvény, kinyitották a vagonajtót. Előtte ott termett egy géppisztolyos kiskatona, és szigorúan őrködött.

- Lemehetek vízért? - kérdezte Fillérné, és elsimította homlokából a haját, szomorú pillantását az egyenruhásra vetette.

- Az szigorúan tilos!

- Szomjasak vagyunk!

- Én is.

- Gyerekek vannak velünk.

- Adja ide az edényt! - intett a strázsa. Fillérné és Váradiné lenyújtotta a kannáját. - Az egyik is elég, osszák majd el!

A katona, mielőtt a kúthoz ment, rájuk tolta a vagonajtót.

- Ajjaj! A dolgunkat se végezhetjük? - nyelvelt a megtermett Váradi Mihályné, amikor megkapták a friss vizet.

- Dehogynem, a sarokba húzódnak és teliteszik a vödröt.

Fillér Bandika megivott két kannafedő vizet. Az anyja is töltött magának, aztán továbbadta a kannát.

- Férfiak kiszállni! - ordította Bari Ödön. - Egyenes vonalba sorakozó!

Üggyel-bajjal kászálódtak le a vagonokból. Józsa Bálint a sínek között megállt és meglepetten tapasztalta, hogy egy ütött-kopott állomáson vesztegelnek, néhány satnya akácfa és csomóba hordott, megrozsdásodott vasúti sín mellett.

„Itt bármi megeshet - gondolta -, eltüntetnek egy csomó embert, és a meszesgödörbe lökik. Megtanulhatták már a legjobb módszereket. Menekülés közben ugye...”

- Mozgás, mozgás, szarjankók! Egyenes vonalba igazodjatok a sín szélinél! Minden ötödik kilép!

- Kezdődik a bolhacirkusz - morogta Fekete Attila, és elmosolyodott, hogy a mellette álló Józsának kellett előre lépnie.

- Most mi lesz? - fordult hátra félelmében a patikus. - Mit akarnak tőlünk? Tömegmészárlást rendeznek? - s érezte, hogy lábszárán meleg folyik.

- Jobb arra nem gondolni.

- Miért pont engem? Hiszen, még hasznomat is vehetnék.

- Ahhoz nem értenek, azt hiszik, ha a föld alá nyomnak bennünket, nem lesz több bajuk az életben. Nem tudnak távlatokban gondolkodni.

- Mi se igen - mordult Váradi Mihály -, arra már nincsen lehetőség. Pedig megmutathatnánk nekik.

- Olyan kövérek vagytok, hogy zsír csepeg belőletek. Még mindig a vírünket szipolyozzátok? Dolgozni meg elfelejtettetek, de lesz gondom rátok, megtanultok kesztyűbe dudálni. Irány a síncsomó, öt méterrel távolabb rakni!

Cipelték a nehéz vasakat.

Józsa Bálint roskadozott a teher alatt, reszketett az ina és a tűző napon szakadt róla a verejték. Szégyenérzeténél csak a félelme volt nagyobb, attól tartott, hogy megaláztatásban részesül, nem bírja sokáig a cipekedést és büntetést. Laposakat pislantott a géppisztolyos katonákra, enyhe utálkozással meredt elkoszolódott, rozsdafogta tenyerére, és minden percben azt remélte, vége szakad az értelmetlen és fölösleges kínszenvedésnek.

A vagonok elé állított sorfal nem mozdulhatott, előtte Bari Ödön peckesen sétált fel-alá. Aztán szembefordult az emberekkel, szétrepesztett lábbal megállt, élvezte a helyzetét. Magasra emelte a géppisztolyát és kiadta a parancsot.

- Énekeljetek! Akinek kedves az élete, az énekel.

- Nem panaszkodhatunk, ez egy muzsikális cigány - motyogta Fekete Attila -, hamarosan jókedvet csinál.

- Mit sutyorogsz ott, tán előénekesnek jelentkezel?

- Csak a zsoltárokat ismerem, én ugyanis vallásos nevelést kaptam.

- Majd a temetíseden eldanolom. Most azt fújjátok utánam:

„Új háborút, könnyek árját,
Rablók, fasiszták csinálják!
Várjuk, hogy üssön az óra!
Lesújt öklünk a támadóra!

Marx-Engels jár már előttünk,
Sztálin és Lenin a békénk,
Győzelmet harcol ki öklünk,
És békében él a világ.

Lányok-legények halljátok hát,
Lassan a kürtszó együvé hív,
A Föld minden tájáról jön már a nép,
Új harci dalt zeng a szív.

Döng a Föld, merre lépsz,
Száll a dal, víg, merész,
Még a vén Föld is velünk énekel,
Tűzben, vízben, köztünk Sztálin,
Mindig győznünk kell.”

- Itt is velünk van Sztálin Jóska? - súgta Fekete Attilának Váradi. - Micsoda körültekintő gondoskodás!

- Neki köszönhetjük az utazást, az nem vitás.

A vonat elejéről sípszó harsant.

- Beszállás!

Egymást lökdösve, taszigálva másztak fel a vagonokba. Mielőtt az ajtót rájuk csukták, Józsa patikus megvető pillantást küldött a vasúti síncsomókra.

„Ezt jól elintéztük - gondolta -, feleslegesen és értelmetlenül cipekedtünk, nagyobb a rendetlenség, mint amikor hozzákezdtünk. Akkor mire kellett az egész, miért csináltatták velünk? Fene az észbe! Analfabéták és hóhérok játékszerei lettünk?”

Zötyögött velük a vonat. Egy tyúk hirtelen kotkodálásba kezdett, a Váradiék kutyája felugatott, és rávetette magát. A rikácsolásra és a hangzavarra a lázas beteg Váradi Misike felébredt, bal kezében egy mézeskalács-lovat tartott és pisilni akart. Hiába fordította az anyja a sarokba, s húzta elébe a vödröt, nem sikerült a művelet.

- Nem tudok így! - panaszolta.

- Nyomjad erősen!

- Akkor se jön!

Öreg Váradi billegett-tántorgott oda. Elhessentette a menyét, a vödröt lábával a sarokba tolta. Kigombolta a sliccét. A fojtó melegben is birkabőrből készült ködmönt viselt, sűrű, barna haját félre fésülte, hegyes szakálla előreugrott, s a sok szőrzetből csak alacsony homloka, mélyen ülő, krumplivastagságú orra látszott.

- Tudod-e, hogy csináljuk a zsidókkal?

- Nem - rázta fejét bágyadtan az unokája.

- Keresztbe pisilünk, és akkor meghal egy.

- Igazán meghal?

- De mennyire! Tartsad csak szépen te is a fütyit, hogy a vödörbe hordjon!

- Jóra tanítja - dünnyögött Józsa úr -, s éppen idejében. Mintha nem hallotta volna az előbbi kifakadásomat: ezer éve gyilkolgatjuk itt egymást, nekünk háború sem kell hozzá, elég egy szikra is, egy rossz indulat. Sohasem tudunk megbékélni magunkkal, csendesebb időkben is kitaláljuk a módját az elkorcsosulásnak és a megsemmisülésnek.

- Miért? Milyen rossz fát tettem a tűzre? No milyet? Azt mondtam, amit az apámtól hallottam - fektette le unokáját a pokrócokra. - Nem kell attól szívbajosnak lenni.

- Csak a következményeitől.

- Teszek én arra egy csomót. Meg mindenre. Oda a birtokom, oda a becsületem, oda a megélhetésem, és akkor még ne is beszéljek? Nocsak, hogy kibújt a szög a zsákból. Inkább ezen a rosszcsont kölykön segítsen, ne az ezer évet emlegesse! Mire megyünk vele? No mire? Meg a nagy magyarsággal is?

- Kapott gyógyszert?

- Maga keverte neki a kotyvalékot.

- Attól meggyógyul.

- Mikor? Ha a másvilágra érkezünk? - markolta meg a patikus zakóját, de megszégyenülten el is engedte a következő pillanatban.

A vonat erőtlenül araszolt, ódivatú gyászkocsiként. Nem füttyengetett. Hatalmas fák sátora takarta az állomást, gyenge fény hullott a kavicsokra. A sínek két oldalán rendőrök, államvédelmisek őrködtek. Döccentek a tehervagonok. Marhabőgés hangzott, puli vakkantott, mozdony köhécselt. Nem igyekeztek a leszállók, nem is dörömböltek. A Váradiék kutyája vonítani kezdett.

A rendőrök elhúzták a vagonajtókat.

- Kiszállás! - kiabálták.

Riadt emberek kászálódtak lefelé, asszonyok, gyerekek, hangtalanul. Lassú mozdulatokkal emelgették a batyuikat, a vasúti sínek mellé ejtették, újabbakért fordultak, gyerekeket ültettek rájuk, akik tágra nyílt szemmel figyeltek.

Zsákokat, ládákat, bőröndöket, kosarakat cipeltek, jószágokat rakodtak. Toporzékoltak a lovak, a malacok röfögtek. A hajnali költözködés háborús menekültek sorsát idézte.

Se panasz, se tiltakozás nem hangzott el. Különös viszony teremtődött a kitelepítettek és kitelepítők között, magyarázkodás, sírás, könyörgés nélkül értették egymást, megbízható érzés tájékoztatta őket: a félelem.

A puskák nem mozdultak. Az őrök mereven strázsáltak a helyükön, vállukra vetve viselték fegyverüket, némelyikük farkaskutyát tartott pórázon. A kötelesség-szolgálat fegyelmével várakoztak: s éberen figyeltek.

A messziről, közelről érkezők nem fürkészték őket, sunyi pillantásokat sem eregettek. Leginkább háttal fordulva dolgoztak, mégis sejtették, mit csinálnak az őrök, mozdulnak-e, vagy parancsolnak a fejük intésével. Láthatatlan, erős kötelék fűzte sorsukat közössé: a hatalom és a kiszolgáltatottság.

Egy vékonyarcú, hegyes orrú és szürke öltönyű fiatalember, cérnavékony feleségével együtt a vasúti kocsiból leemelt egy puffadt öreget, s a sínek mellé tették, a széttapodott, földbedöngölt kavicsokra. Azonnal rakodni kezdtek, pokrócokat, bőröndöket, kosarakat, edényeket és ágyneműt lökdöstek le a vagonból. A nyomorék öltönyének mellényzsebéből órát húzott elő, megnézte a pontos időt, majd nagy fejét ide-oda mozgatva felmérte helyzetét. Térdén közelebb csúszott a rendőrökhöz, és kitartóan mustrálgatta őket.

- Hát ezt a törpét hunnan hoztátok? - bökött felé Bari géppisztolyával -, még azt hiheti, hogy cirkuszban van.

Senki nem nevetett. Idős Sajtos Flórián visszafordult, közelebb araszolt a csomagokhoz, a csomóba verődött sorstársaihoz.

A gyerekek eldőltek a csomagokon. Föléjük hajoltak az anyák, helyet igazítottak a hirtelen készített batyukon, ágyneműkön. Suttogtak. Nem törték meg a kínos, megalázó szertartást. Öreg Váradi Mihály ölében aléltan feküdt Misike. Fillér Bandika az anyja szoknyájába kapaszkodott.

Lovak, tehenek, malacok, szekerek szaporodtak a téglavörös színű raktárnál. Nem csaptak nagy zajt, terjedelmes árnyékok mozogtak a poros földön. Az állatok meg-megrázták magukat, idegesen dobbantottak, a házőrző ebek céltalanul futkostak. Egy rendőr oldalba rúgta az egyiket, szűkölve menekült az vissza a kivert karavánhoz. Tanulta a rendet.

- Menetoszlopba sorakozó! - kiáltotta a törzsőrmester.

- Hiszen ez meg az unokabátyád, kisfiam - kapta szája elé a kezét Fillér Bandiné. - Micsoda helyen találkozunk? Vannak még meglepetések!

Összeverődtek. Kisebb kölykök zsúfolódtak össze a szekereken, a gyaloglásra képtelen öregekkel, az erősebbek és a felnőttek nehéz fejjel lépkedtek a kerekek után. Az állig felfegyverzett és farkaskutyás őrök éberen kísérték őket, hátul és kétoldalt.

A kövesút szegélyén japánakácok sorakoztak. A néma falu még aratási álmába süppedt, virradat ült a templomtornya hegyén. Mentek, vonszolódtak a kiközösítettek, még messzi út volt előttük, Kormó-puszta. Nem tudhatták, hová igyekeznek.

A kemény földeken satnya kalászosok, ritka kukoricások, reményzöld rizstáblák díszlettek. Vízszaga volt a határnak.

„Mi várhat ránk Kormón? Nincsen ott se bolt, se iskola, még házak sincsenek - gondolta Terike -, csak a pusztaság. Mit csináljak, hogy a gyerekemnek baja ne legyen? Mitévő legyek? Gábor talán segíthetne, mégis csak törzsőrmester, s a férjem egyetlen testvére.”

A parancsnok szaporán lépkedett. Bizalmatlanul nézegette a hosszúra nyúlt sorokat, fürkészte az útszéli árkokat, a ritka cserjéket és akácfákat, baj ne történjen, rendkívüli esemény, ennyi család elűzve otthonából mégsem lehet egyakaraton, ájtatos szándékkal.

„Alkalomra vár, s rögtön meglép az ügyesebbje. Jóval kezd, nekem nem lesz hiányom, az életemmel felelek érte, különben nyakamba vetik gyorsan a kötelet - gondolta, és megnyirkosodott tenyerét nadrágjába törölte, a busa fejű, hosszúkás arcú, vastag ajkú Fillér Gábor. - Szétszaladhatnának, oltári cirkusz keletkezne, annyian vannak, hogy ítéletnapig keresgélhetnénk őket. - Kerek szeme megéledt, feszesebbre fogta fegyvere szíját, erősebben figyelte a kiszolgáltatottakat. - Hová lehetnének? Nincsen már földjük, házuk, engedelmeskednek, jobban járnak, mint akik meglépnek, s bajt csinálnak a családjuk fejére. Okosabb tűrniük. Az öcsém családja hogyan kerülhetett ide? Ki érti ezt? Hiszen még párttitkár is volt, mégis ide jutott? Mi lehet vele, miért nincs a fiával és a feleségével? Mit süthettek rá megint?”

Álmosan, elcsigázottan, érthetetlen fásultsággal előre nyomakodott a menet. A sorból nem maradoztak el. Némelyek a szekerek oldalához fordultak vizelni, a gyerekek a mozgó kocsiról pisiltek, vagy a saroglyára kucorodtak. Jól idomultak a helyzetükhöz.

Józsa Bálint alig vonszolta magát, a hosszú gyaloglás felemésztette fizikai erejét. Azon gondolkodott, egyszerűen leül a földre és pihen keveset, de ahogy hátratekintett, meglátta, hogy a feketeképű őrmester a sor végénél halad. Sóhajtott inkább, és a foga között szűrte a szót.

- Itt van ez is? Már-már hiányzik.

- Mint egyeseknek a sárga csillag!

Valamelyik szekérről harsány kakaskukorékolás hangzott, a Váradiék kutyája vakkantott párat rá, majd mintha puskából lőtték volna ki, elnyújtott testtel a szántóföldre vágtatott. Rövidet kerepelt egy géppisztoly.

Idős Váradi, aki a kocsin gubbasztott, ölébe vonva unokája fejét, halkan morogta.

- Nocsak, megkezdődött a vadászat?

A fia megtorpant, fogát csikorgatta dühében, s elnyújtott pillantással figyelte, hogy házőrzőjük fájdalmasan nyüszít és vonaglik néhány pillanatig. Felesége visszarángatta a menetoszlopba.

- Ne bomolj, Mihály!

Fekete Attila régi cimborájával Nemes Áronnal egy sorban haladt. Mellettük Ibike.

- Vér nélkül bizony ez nem megy.

Egy öreg istálló, állandóan folyó kút, hosszú csatorna, azon túl rizsföldek, egy különálló, több szobás épület, ez volt a puszta. A menet megtorpant.

- Megérkeztünk - kiáltotta Fillér Gábor. - Emberek, gyerekek balra, szekerek, lábas jószágok jobbra! Még a kutyák is. Nyomás, ne tetvészkedjenek!

- Hol lesz a szálláshelyünk? - kérdezte a patikus.

- Az ólban. Sok jó ember megfér kis helyen is.

- Nem tetszett eltéveszteni? - méltatlankodott a kisöreg.

- Egyesivel sorakozni! - ugrott elő Bari Ödön -, aki belíp a kastélyba, lefekszik, és nem mozdul.

- Tiltakozom az ilyen bánásmód ellen. Az állatoknak különb a sorsa, kéremalássan!

- Tiltakozz csak, de mindjárt alulról szagolod az ibolyát!

- Mozgás, az anyátok jó istenit! Kapkodjátok magatokat!

Hamar eldűltek a csupasz földön, pokrócot terítettek magukra, összehúzódtak. A fegyveresek betereltek mindenkit. Fillér báva őrszemeket állított a csatorna-partra, s a dűlőútra, néhányan pedig az eltulajdonított jószágokat az állami gazdaságba hajtották.

A rendőrök a különálló épület vaságyaira telepedtek, lefeküdtek, aludni próbáltak néhány órát. A parancsnok meggörnyedve gubbasztott az ajtó előtt, géppisztolya ölében hevert, s elégedetten pillantott a tömött ólra, feladatát teljesítette.

„Nem emberevők ezek - gondolta töprengve -, s elég bajuk van. A tábort berendezzük, élhetnek, dolgozhatnak, halhatnak, az a sorsuk.”

A társai békésen szuszogtak.

Józsa Bálint somfordált ki legelőször az ólból. Tétovázott, szakállát simogatta, álmélkodva hunyorgott a vérvörös napra, majd a csatornához indult, és az oldalához kucorodott. Onnan a kúthoz somfordált, a vályúba mártotta a kezét és az arcára vizet löttyintett.

- Hé, te míregkeverő - intette magához az érkező Bari -, vidd azt a kast az ól bejáratához!

Aztán felrikkantotta a tábort, és kiadta a parancsot.

- Minden igazolványt, iratot, minden éles szerszámot a kosárba lökni! Nyomás, amíg szípen mondom! Keressítek csak; bicskát, kést, ollót, borotvát, szögeket kihordani, hogy kárt ne tegyetek magatokban!

Egymás után tolongtak a kitelepítettek. A rendőrök már a bejáratnál álltak, farkaskutyákkal és gumibotokkal. Kétszer ürítették ki a kosarat.

Akkor Fillér törzs. a következőket mondta.

- Azért kerültek ide, mert a társadalomnak ez az érdeke. Lesz ennivaló, akik dolgoznak, nem halnak éhen. Itt élik le az életüket, arra készüljenek, iskolát, boltot nyitunk, a bölcsőtől a koporsóig mindent megkaphatnak. Munka van, aki szeret, az dolgozhat, s aki élni akar, az dolgozik, a kutyafáját. Ehhez tartsák magukat! Először is budit ásnak, mert mégis kultúremberek vagyunk. Körülkerítik a tábort, hogy el ne szökhessenek, elkészítik a főépületet, ahol mi kényelmesen berendezkedhetünk. Mégsem kívánhatják, hogy ne érezzük jól magunkat! A megszólítás ezentúl: sorstárs! Nincs atyafiság, sógor-komaság, mindenki egyenlő, megtanulhat jól és öntudatosan viselkedni.

Megéledt a tábor. Az asszonyok lavórral a kúthoz telepedtek, mostak, mosakodtak, néhányan a csatorna partján gödröt kapartak, a tetejére lábast tettek, s ennivalót készítettek.

Az emberek rendezkedtek: az istálló vályogfalába fagallyakat vertek, bírta a ráaggatott ruhákat, fekhelyüket igazgatták, szalmát hordtak, szétterítették, pokróccal letakarták, gömbölyű akácfával elválasztották, az értékesebb holmijukat a párnájuk alá dugták. A gyerekhad körülöttük zsibongott.

- Tudják a rendet - mondta a cigány gúnyos mosollyal -, víge a burzsuj-világnak.

- Alkalmazkodnak - bólintott a feljebbvaló -, az a legfontosabb. Nem vagyunk vétkesek, amiért idekerültek, ez a tiszta igazság. Titkos feladatot teljesítünk.

- Értettem, törzsőrmester bajtárs. Mír is lennék? Űk az okai, mert még mindig ílnek.

- Jönnének mások a helyükbe, csak rosszabbodna, még fegyver is dörrenhetne - fejtegette Fillér kevés meggyőződéssel.

- Úgy ám, nem víletlenül zsuppoltuk üket ide, szíp példányok ezek, grófok, bárók, meg a gazdagok pereputtya.

- A gazdaságból hoznak felszerelést - mondta a szép szál parancsnok és a füstöt fújta. - Ne tétlenkedjenek, ne a feneküket vakargassák, ez a lényeg!

- Értettem!

- Megtanulják így is az életet, eleget hajkurásztak régen, most mi fütyöljük a nótát. Őrségváltás!

- Értettem!

„Megszeppentem a kirakodásnál, meg kísérés közben - gondolta a parancsnok -, azt hallottam, ha elszökik közülük valamelyik, mindjárt börtönbe dugnak. Feleségem, fiam, mi lenne velük? Koldusbotra jutnának. De nem szöknek ezek, nem lázadoznak. Csak a testvéremről tudnék, mi történt vele, hogy idekerült a családja?”

Szekerek zörögtek, hordták a szerszámokat, az építőanyagokat. Néhány brigádvezető is érkezett az állami gazdaságból. Fillér törzs. magához intette a kitelepítetteket.

- Sorstársak! Válogathatnak a munkában, kinek mire van gusztusa, ahhoz fogjon! A gazdaság brigádvezetői megmondják, hogy mit kell építeni - pöccintette csikkét lába elé a rendőr.

- Kérem szépen, nekem kímélő életmódot javasolt a doktor - csúszott előrébb idős Sajtos Flórián.

- Az miből áll?

- Nem iszom, nem dohányzom, nem nőzök, nem idegeskedek, nem sokat eszem, és nem dolgozom.

- A kutyafáját, ez pont ide panaszol!

- Kéremalássan, nékem is szóról-szóra ezt magyarázza a kezelőorvosom, annyi megszorítással, hogy néha azért dolgozhatom is. Ám, ha minden tilos, csak a munka szabad, akkor ezt ni! - hajlította be a karját Nemes. - Viszont a kényszernek engedelmeskedem.

- Kényszeríti magukat a kórság - a törzsőrmesternek idegességében megizzadt a tenyere -, a néphatalomban mindenki öntudatból cselekszik.

- Itt is?

- Azt pofázom, ha nem vette volna észre!

- És akinek nincsen még elég öntudata, hol szerezheti be? A Józsa sorstárs patikájában? Vagy a maguk szemináriumán? Esetleg a Sajtos-féle vaskereskedésben? Sztálin Jóskánál?

- Méltányolom a humorát Fekete sorstárs! Csak akinek ilyen szemrevaló lánya van, az ne kekeckedjen! Örüljön, ha kinyalhatja a seggünket! - intett a törzsőrmester, és a táborlakók munka után kaptak. Fákat fűrészeltek, drótkerítést húztak, őrbódét ácsoltak, téglaépület készült.

Fekete Attila, Nemes Áron, Fekete Ibi, Józsa Bálint nem dolgozott, az istálló falánál süttették hasukat a napon. Idős Sajtos Flórián a csatorna partján derékig meztelenül töltötte az időt, a fia és menye társaságában. Feje rákvörösre főtt a napon, zsíros felsőteste verejtékben úszott, a szája cserepesre száradt, meg-megnyalta bosszankodva.

- Azt hiszik, ezt velem sokáig csinálhatják? Azért, mert nyomorék vagyok, már mindent megtehetnek? Hogy dolgoznék ilyen lábbal, kinek az ötlete ez a baromság?

- Apuka, én azt hiszem, itt nekünk is dolgoznunk kell előbb-utóbb, ha akarjuk, ha nem - mutatott a peckesen járkáló rendőrökre Flórián -, nem szeretnék a néger szalámival, vagy a kutyákkal megismerkedni.

- Gyáva nyúl vagy, eredj csak, ha annyira tetszik! Engem ugyan nem törnek be, megláthatják, hogy vagyok valaki.

- Nem is kell - nyomogatta pattanásait a fiatalasszony -, csak ennünk ne adjanak, melózunk ész nélkül.

Fillér törzs. ide-oda járkált a táborban. Fényes csizmát, buggyos nadrágot és zubbonyt viselt, derekán pisztolytáskát. Látta az ólnál heverőket, a csatornapartiakat, de nem szólt. Ahogy nézett mereven, gúnyos, fanyar mosolyra szaladt a szája.

„Az okosabbak teszik a dolgukat - gondolta a töprengésre hajlamos rendőr -, az idejükkel itt mit is csinálnának? A létszám meglegyen, elszámoljak velük, akkor nincs károsodás. A kakaskodók is megpuhulnak, de meg ám!

- Parancsnok sorstárs, dél van - a szemüveges Biri Bertalan izzadó homlokát törölgette, és közelebb lépett.

- Azt én szabom meg - mondta bőszen, ellentmondást nem tűrően. A sötétkék overallos táborlakó nem mozdult előle, várakozott és lesütötte a szemét. - Mit akar még? - kérdezte a táborparancsnok. - Ahelyett, hogy a béketábort építené!

- Fürdeni szeretnének a gyerekek.

- Tán azt hiszed, hogy az óvodában vagy? Mély a víz, nem lavór - termett ott Bari -, még idő előtt elpatkoltok.

- Tisztálkodás nélkül megesz bennünket a tetű.

- Nincsen olyan szerencsétek, abban ne remínykedjetek!

- Menjetek! - A közelben lévő Szabó őrmesterhez fordult Fillér: - Vidd őket, de a szemed nyitva legyen, a kanálisba ne vesszenek, mert megütöd a bokádat irtózatosan!

Meztelen gyerekek pocskoltak. Ugráltak, fröcskölték a kanális felkavart, földszínű vizét, kiabáltak, némelyikük a szüleihez futott, a kisebbek a csatorna partján várakoztak, vagy annak az oldalához kucorodtak, páran fogták egymás kezét, egy-két aggódó asszony már szaladt is a gyerekéhez. Az erősnézésű Szabó őrmester a parton őrködött.

- Itt az ebéd - hangzott az erőteljes kiáltás. Az állami gazdaságból lovas kocsi hozta a rizslevest, sok langyos víz, kevés falnivaló, a rendőrök már sorakoztak is a csajkájukkal, először és a javát nekik mérték szét.

Tikkasztó, búzaérlelő meleg ömlött a tájra. Félmeztelenül verejtékeztek az emberek, akiknek már mértek a kondérokból, az árokparton ettek, hevertek. Nyelték a keserűségüket.

Egy hatalmas hústorony fekete klottgatyában, fehér atlétatrikóban hordta a vizet. Patakzott róla a verejték. Fejére vizes zsebkendőt tett, négy sarkából jókora csimbókot kötve. Szuszogva, fújtatva közlekedett nyári szandáljában, zsírpárnás tenyerében játékszerként hordta a teli kannát eleinte, ám ahogy telt-múlt az idő, egyre többet veszített súlyából, erejéből, s a pusztai forróságban úgy tűnt, az egész ember elfolyik mihamar. Tragikomikus mozgásával feltűnést keltett.

- Ez meg a polgármester úr - morogta Józsa patikus.

- Volt.

- Valóban helyes kifejezés, itt már csak voltak vannak.

- Mit mond? - kérdezte a távolabb fekvő Fekete halkan -, holtak vannak?

- Élve eltemetve.

Fillér Gábor megkereste sógornőjét. A mutatós, vékony derekú asszony saját ebédjét kínálta gyerekének. Amikor látta a parancsnokot, vérbeborult a szeme, az arca elvörösödött, s reszketett a keze.

- Itt a rokonunk, kisfiam, gyönyörködhetünk benne, irigyelni való a mestersége.

- Hogy kerültetek ide?

- Jobb kérdésed nincs? Neked igazán tudnod kellene! - gyűrődött össze az asszony homloka, és kellemes, mély hangja elfulladt. - Ennyit legalábbis. Ide hajtottatok, mint a barmokat, emberek vagytok ti, anya szült benneteket?

- Azt se tudom, ki kinek a fia-borja. Szigorú eligazítást kaptam; az osztályellenséget őrizzük a pusztán, az életemmel felelek értük. Még álmomban sem hittem, hogy köztük lehettek! - csapott a levegőbe. - Meg az ismerősök.

- Mi sem. Nem ártottunk senkinek, bűnösök se vagyunk, hogy ezt érdemeljük. Mi a vétkünk, te tudod?

- Van itt néhány jómadár, jó lesz vigyázni rá! Az öcsém?

- Keresték, de szerencsére nem találták otthon, arat a határban. Mi lehet vele? Üldözik tovább, vagy már börtönbe csukták, mit hallottál róla?

- Börtönbe? Lotyogsz össze-vissza! - döbbent meg a törzsőrmester és zavarában a sapkáját igazgatta. - Miért csuknák börtönbe? Ő tiszta ember.

- Ti egymást is kiirtjátok. Térj már magadhoz, sógorsorstárs! Ez itt az unokaöcséd, Fillér-vér folyik az ereiben, akár a fiadat látnám, és mi vár rá? Micsoda gyönyörű jövő? Megőrülök, ha arra gondolok - csuklott el a hangja, és a szája elé kapta kezét.

- Te vagy a parancsnok? - kérdezte félőn Bandika, és hitetlenkedve bámult a magas, pisztolyos rokonra. - Igazán te vagy?

- Én.

- Ugye nem engeded rám a kutyákat?

- Nem hát - simította meg gubancos haját -, hogy gondolhatsz ilyeneket? Egy igazi rokonra?

- Tőled kitelik - sziszegte a sógornője mészfehér arccal. Közvetlenül a törzsőrmester előtt állt, s feszülten nézte. - Más is kitelik, nemcsak az, akinek ilyen anyaszomorító a mestersége.

- Mit akarsz? Kergessem szét a tábort, lövessem főbe magamat? Aki idekerült, megérdemli, rászolgált. Értetek kár, de semmit se tehetek - tárta szét a kezét a rendőr -, semmit az égadta világon.

- Nem tennél még az anyádért sem - fordult el mérgesen Terike, és elpityeredett, magához szorítva egyetlen gyerekét -, dehogy tennél, nem az a fajta vagy!

- Egészen más az ábra, de úgyse érted - csapott a levegőbe Fillér Gábor, s leforrázva igyekezett beosztottjaihoz, akik az ebédjüket kanalazták.

- Ennyi az egész? A fél fogamra kevés - kérdezte Bari, akinek hónalját vastagon kiverte az izzadság, s fehér, kör alakú peremet szárított ingére. - Valami laktatós kaja kéne. Nem főzünk?

- Egy nap nem a világ. Közös konyhát állítunk majd fel és jut bővebben is.

- Az én gyomrom ne korogjon, ha mán puska van a kezemben. Éheztünk rígen eleget.

„A koszt után a hazajárás hiányzik - gondolta a parancsnok -, meddig tart itt a szolgálat egyfolytában, eltávozás nélkül? Család nem számít, első a kötelesség.”

- Fürödhetünk? - kérdezte Bari Ödön. Zsír fénylett sötét homlokán, dús, fekete haja csomóba tapadt a verejtékétől. - Lubickoljunk!

- Szórakoznál? - mordult a feljebbvalója. - Feladatot teljesítünk.

- Ük hancúrozhatnak, nékik szabad?

- Nincs veszteni valójuk, nékik aztán igazán nincsen.

- Rosseb az ilyen szolgálatba, kinek kedvez? Ott a víz, fürödni akarunk, te meg okoskodol? Osztán minek?

- Parancsra csinálom.

A cigány elhallgatott, kézfejével letörölte homlokáról a verejtékét, majd kifakult posztókabátját igazgatta, s közelebb húzta a fegyverét. Szájával csücsörített, erőteljesen szívta foga közül a maradékot. Az üres csajka a combjánál hevert, tisztára törölve, belseje szikrázott a tűző napon.

- Mán a tököm is bepállott a melegtül.

A kölykök ricsajozása, eszeveszett pancsolása barátságosabb képet kölcsönzött a hevenyészett tábornak, a kiközösítőnek. Zsibongtak, sikongtak, örültek a felkavart, földszínű víznek, síkos testük fénylett, csapzott hajuk a fejükre tapadt.

Fillér megropogtatta a csontjait, eszébe jutott, hogy a kanálishoz küldött Szabó őrmester még nem falatozott.

- Eredj, váltsd fel! - parancsolt az őrmesterre, s fejével a féktelen gyerekhad irányába intett. - Idáig hallom, hogy korog a gyomra.

- Csülökre, magyarok! - kiáltotta Bari futtában, s félmeztelenül a csatornához tartott. - Vár a munka.

- Rám még várhat egy keveset - motyogta az öreg Józsa. - Tiszta falanszter ez, koncentrációs táborral keverve.

- A túró - nevetett teli szájjal a cigány, és belegázolt a kanálisba. - Ez lesz az igazi, el se felejtitek többé.

A patikus megborzongott félelmében.

Életre kapott a tábor.

Rakott szekereken hordták a lebontott tanyák építőanyagát; téglákat, cserepeket, gerendákat, a különböző szerszámokat, ásót, kapát, kaszát, lapátot. Fémesen csillogott már a drótkerítés. Lomha vontató dübögött, nehéz terhével araszolt, asztmásan fulladozott.

Lerakták a szállítmányt, latrinát eszkábáltak.

Az őrök strázsáltak a posztjukon, és hosszan, kitartó türelemmel bámultak a messzibe.

Az ólban félhomály volt. Világosság csak a nyitott ajtón át dőlt be, a levegő megszorult, a kemény föld, a szalma és az éjszakai vizeletek jellegzetes, erős szagot árasztottak, éhes legyek lepték el az összezsúfolt holmikat, a csendben néha nyögés hallatszott, sóhajtás. Néhányan feküdtek a földre terített pokrócokon, ágyneműkön.

Idős Váradi Mihály a vagyonuk roncsain ült, amelyet néhány lepedőbe, pokrócba csavart az eleven menye, mellette a lázas, nagybeteg unokája feküdt. Az öregember egy törülközőt tartott a kezében, ritkán legyezgette Misikét, friss levegőt kavart az arca előtt, elhessentette a legyeket, megtörölte a szenvedő és verejtékező arcot. Egy kis bádogkanna alján víz lötyögött, töltött a kannafedőbe, s megitatta a gyereket, megnedvesítette a törülköző sarkát, és a fiú homlokát, arcát dörzsölte vele. A két csuklójára vizes zsebkendőt kötött. A beteg nyöszörgött, száját cserepesre verte a láz.

Olykor-olykor felnyögött.

Az öreg Váradi szeme véraláfutásosan pislogott, mióta megérkeztek, nem hunyta le a szemét egy percre sem, figyelte az unokája lélegzését. Kimerülten meg-megrándult a feje, egy-egy erőteljesebb mozdulattól észbekapott, a keze mozogni kezdett, aztán újra combjához csapódott, megpihent, s a törülközőt a földre ejtette.

Odébb a nyomorék Sajtos Flórián kuksolt - a forróság elől menekülve -, eljátszogatott a gyufaszálaival, kidülledt szemét az öreg gazdára meresztgette. Amikor már nagyon elunta a várakozást, közelebb csúszott, s onnan figyelt.

- Mi baja? - érintette meg az öreg vállát, s nagy békaarcával Misikére nézett.

- Nincsen az eszénél.

- Azt se tudja, mi a baja?

- Honnan tudhatnám? A kisujjamból szopjam?

- Honnan, honnan... - méltatlankodott a boltos, majd hirtelen észbe kapott, rádöbbent a helyzetükre, elszégyellte magát -, valamint csak csinálni kellene!

- Nocsak, ugyan mit? - horkantott mérgesen, s felemelte a törülközőt, széles mozdulattal szétcsapott a levegőben. - Befoghatja a lyukát, hogy ne szeleljen!

Idős Sajtos Flórián méltatlannak találta ezt a választ, szó nélkül visszacsúszott a számukra elfoglalt helyhez, zsebéből előszedegette a koszos gyufaszálakat, tenyerével elsimította az istálló földjét, s úgy tetszett, határtalan nyugalommal játszadozik. Bár öltönyben, mellényben, kigombolt nyakú fehér ingben töltötte az időt, észre sem vette, hogy az utazástól és az itteni tartózkodástól fekete csík húzódik az inge nyakán, verejtékező arcáról is piszkos, földszínű cseppek hullanak alá, s futnak végig kövér nyakán, az ingére és a kabátjára.

Az este hirtelen esett le az égből, melegen terpeszkedett a mezőn, megélesztette a vízi világot. Tücsök hangoskodott, vastagon szólt a bölömbika, brekegett a béka és feltámadt az éhes szúnyogok elpusztíthatatlan serege. A tábor kicserélődött, a szerszámokat halomba rakták, tébláboltak, cigarettáztak az emberek, beszaladtak az ólba, holmijukat cipelték, friss szalmát hordtak fekvőhelynek, kimérték, elrekesztették pontosan mindenkinek a jussát, pokróccal, faágakkal elválasztották a tenyérnyi helyet, a kúthoz szaladtak, mosakodtak, mostak, vizet merítettek az edényekbe. Váradiné beteg gyereke fölé hajolt, aki még mindig szorongatta a mézeskalácsot.

A csatorna partján tűz pattogott, kushadt a füst, nagy hagyma és paprikás krumpli illata szállt. Megcsörrentek az edények. A gyerekek éhes tekintettel lábatlankodtak a tűz körül, gallyakat gyűjtöttek, vizet hordtak, tátogták a szájukat, meleg falatokra vártak. Fillér Bandiné kormos serpenyőjét két téglára tette, két papír-vékonyka szelet szalonnát vágott bele, Bandika lihegve hozta a száraz ágakat, ledobta a földre, inge és gatyája elkoszolódott már, a keze szintén, leskelődött az anyja körül, aki most szatyrában turkált, idegesen keresett valamit, majd férje zöld katonaládájához kapott, s abban megtalálta a gyufát. Lehajolt a serpenyőhöz, tördelte alá a gallyakat, s ráripakodott gyerekére: - Szaladj csak el vízért! - és a bádogkannára mutatott, majd meggyújtotta a tüzet, csak azzal törődött, ne égjen le a hártyavékony szalonna. A kenyeres ruhából kigöngyölte a száraz és barna kenyércsonkot, kis darabot tört le belőle, megforgatta a serpenyő alján, elkészült a vacsora. A fiú nekiesett, kétpofára falta az ennivalót, száján megcsillant a zsír, de nem törődött vele. Kitörölte a serpenyő alját.

- Több nincs? Ennyi az egész? Mikor lakhatok már jól?

- Láthatod, nincs több - vált csillogóbbá a szeme, és a hangja elmélyült.

- Hoztam tűzrevalót, süsd meg az egészet!

- Holnap is éhes leszel, aranyom - szólt határozottan Fillérné Major Terike. - Több nap, mint kolbász.

- Te nem eszel?

- Elment az étvágyam.

Bari Ödön farkaskutyával járkált a csatornaparton. Nagyokat nyelt és korgó gyomorral, sóvárogva nézett a szánnivaló kis vacsorákra.

- Ezek még itt se éheznek, fene a magjukat!

Mérgében egy vakondtúrásba taposott, és üvölteni kezdett.

- Létszámellenőrzés! Mindenki sorakozik, aki csak él! Egymás után álljanak, szípen libasorban!

Az ólból kizavarták az öregeket, Sajtos Flórián mászott elő maszatosan, porosan, ide-oda kapta a fejét, ahogy a sorakozó sorstársait meglátta. Idős Váradi Mihály rogyadozó léptekkel bújt elő, sötétszürke cájg-ruháján szalmaszálak csüngtek, ölében cipelte Misikét, aki magát elhagyva két karját az öreg nyakán átvetve, láztól piros arccal, csukott szemmel szánalmas látványt nyújtott. - A behemót fiatal Váradi ösztönösen rögtön odaugrott az apjához, átvette tőle a fiút, megsimította a haját, arcát a homlokához nyomta és ábrázata megnyúlt.

- Lázas - morogta, s odafordult a gumibotos, farkaskutyás rendőrökhöz. - Ez a gyerek beteg, észnél sincsen.

- Álljon be a sorba!

- Fillér sorstárs, a fiam, beteg!

- Beállni!

Formálódott a hosszú vonal, meg-megrándult, oldalt bicsaklott. Két oldalán jártak a szigorú fegyveresek, a farkaskutyákkal. A gyerekek sorba verődtek, a napi törődés és a kemény fegyelem megzabolázta őket, kötözködni, sírni elfelejtettek, megriadt tekintetekkel meredtek a szüleikre.

- Mozgás, mozgás! - üvöltötte a cigány. - Kérvínyre vártok? Vagy a kapitalistákra?

Józsa Bálint elöl várakozott, reszketett az ordibálástól, a félelemtől hátra-hátrapillantott. Fillérhez fordult és halkan mondta:

- Megvagyunk, törzsőrmester sorstárs, hová is szökhetnénk?

- Pofa súlyba - rivallt rá Bari őrm. -, oda nem osztottam!

A félelem csenddé változott.

Az őrmester számolta a telepeseket. Mutató ujjával bökdösött mindenkire, gyatrán haladt, a sor közepe táján elvétette, visszafordult, mérgében kiabált: - A jó ídes anyátokat, csak a bajom gyűlik meg véletek - s kezdte elölről.

Senki se hiányzott.

Az ólban sötét volt. Egymás hegyén-hátán feküdtek, rúgták az öreg szalmát, mint a lovak. Néhányan alig dűltek el, már horkoltak is.

- Reggelig nincs járkálás, szarni se! - rikoltotta az őrmester. - Értettük? - csukta rájuk az ajtót. - Amit termeltek, azt egyétek is meg, csuda finom.

Ahogy Váradiék a fekvőhelyükhöz értek, s letették a beteg gyereket, az asszony lekucorodott, vizesruhát tekert a fia nyakára, csuklójára. Előszedett egy kanalat, a zöld orvosságos üveget, s a keserű folyadékot lenyelette Misikével. Aztán ölbe ejtette a kezét, elgondolkozva maga elé, meredt nem szólt. Apósa úgy, ahogy volt, ruhástul eldőlt a lópokrócon, a feje alá gyűrt egy szakadozott nadrágot, féloldalt fordult, hogy lássa őket, de a kimerültségtől nagyokat pislogott, várható volt, előbb-utóbb elnyomja az álom. Váradi a fonott kasok mélyéről előbányászta az apró és használt viharlámpát, a füléhez közel emelte, megrázta, lötyög-e benne petróleum? Csavargatta a belit, majd meggyújtotta, a földre tette, kicsi lángra vette, fagallyat vert az istálló falába, közvetlenül a fejük fölött, s ráakasztotta a viharlámpát, majd leült a felesége mellé.

Feküdtek a telepesek, aki járkálni próbált, arra rámordultak, vagy belebotlott valamibe, csomagba, szalmacsomóba és azonnal ribillió támadt. A sötétséget a viharlámpa pislogása sem oszlatta el.

A gazdasszony sóhajtozott. Az ura a vállára tette hatalmas kezét és megkérdezte: - Mi bánt, a teremburáját?

- Ajjaj, csúnya a torka, nem használ ez a kotyvalék.

- Kibírja reggelig?

- Ki, csak láza ne lenne!

A gyerek fel-felnyögött, és megnyalta a szája szélét. Akkor az anyja négykézláb ereszkedett, odamászott üggyel-bajjal Józsa patikushoz, aki a sarokban rendezkedett be, hátát a falnak vetette és ültében próbált elaludni. Suttogtak keveset, majd az öregúr bőröndjében kaparászott, néhány szem tablettát adott a jobb napokat megélt asszonynak. Távolabbról elbődült egy hang.

- Csend mán, a szentségit!

Váradiné visszamászott.

Terike felhajolt a párnáról.

- Rosszabbul van? - kérdezte suttogva. - Segíthetek?

A gazdaasszony megmutatta tenyerében a gyógyszert, s tovább araszolt. Fillérné fiára tekintett, akinek tágra nyílt a szeme. Közel hajolt hozzá, szorosan átölelte, és megcsókolta az arcát, csapzott haját simogatta, s a gyerek meleg lehelete orrába csapott, érezte, hogy megizzadt a dunna alatt, de nem engedte el, jó volt így egymáshoz simulni, biztonságos, és azt is érezte, hogy erőt merít belőle.

- Édesanyucikám, úgy szeretlek - súgta Bandika és jobban az ölébe fúródott -, csak édesapucikámat is láthatnám.

- Azt én is szeretném - s az elfojtott sírástól remegni kezdett, könny gyűlt a szemébe, megrázkódott, és elnehezült a szíve.

Kint világos éjszaka volt.

A rendőrök posztóegyenruhájukban szenderegtek pár órát a szolgálat kezdetéig. Nyugtalanul forgolódtak vaságyukon.

A törzsőrmester megrázta őket.

- Őrségváltás, a jelszót ne feledjétek!

Az éjszakai harmat leszállt, a strázsák összébbhúzták a köpenyeiket, és betakaróztak az éjszakával.

Fillér Gábor virrasztott. Nem félt különösebben, erős természete volt, konok és bátor. Zavarta a kívül rekesztettek alázatos viselkedése, de örült is, hogy a keze alatt nem történt semmi szabályellenesség, otromba fegyelmezés.

„Kinek könnyű? - gondolta álmatlanul -, ki tudja, mikor látjuk újra a családot? Elalszunk és valamelyik bitang elveszi a fegyvert, agyonlő, vagy eliszkol. Felelek értük, ezekért is, azokért is, és kiben bízhatnék, mikor hemzseg itt az ellenség?”

Pisztolytáskáját megszorította és az istállóba tartott. Elhasznált levegő, bűz csapta orron. Gyereküket ölelték, keresztben feküdtek egymáson a szerencsétlenek, Józsa Bálint a sarokban gubbasztva aludt, félt végigdőlni a szalmán. A parancsnok rálocsolta a zseblámpája fényét az aszott, szőrös arcra.

Púpos melleket, szétomló hajakat, szem elé kapott kezeket, mocorgó alakokat, kemény, fehér combokat látott, s vézna kölykök között lépdelt, a rokon Bandikán megigazította a takarót, megsimította a homlokát, és keserű lett a szája, mint az epe.

Csámcsogás, gyereknyöszörgés hallatszott. A sötétben felhevült, szerelmeskedő pár lihegett, a törzsőrmester jól látta Flóriánékat, az összeragadt testüket, az öröm durva kiszolgáltatottságát. Elkattintotta a zseblámpáját, és úgy érezte, hogy szégyelli magát.

Aludt a tábor, megalázott létét termelte újra.

„Nem hőzöngenek, dehogy hőbörögnek, örülnek, hogy élnek - gondolta a törzsőrmester. - A nyakasokat meg betörjük, de be ám, így harcolunk a reakció ellen.”

Lopakodott az őrhöz. Géppisztoly szegeződött rá a sötétből, tompán villant a csöve a bokrok sűrűjéből.

- Állj, ki vagy?

- A táborparancsnok.

- Jelszó?

- Ne bolondozzál, hiszen ismersz.

- Jelszót, vagy lövök! - remegett a csupabajusz Szabó őrmester hangja.

A parancsnok megérezte a félelmet belőle.

- Nékünk is nehéz - mondta meg a jelszót.

- Az ám, fene az anyját egye meg, megint nem hálok paplanos ágyban. Pedig csak a punci-muncit szeretem igazán.

Fillér hamar visszafordult, s az őrsre igyekezett. Ledőlt a vaságyra, pokróccal takarózott, de nem tudott elaludni: kik ezek, hogyan és miért kerültek ide? Végiggondolta az elmúlt időket, maga előtt látta a szülőfaluját, apósának, Major Istvánnak a mutatós házát és kovácsműhelyét, imádott felesége szép arcát, hófehér kezét és fiát, a pufók Gáborkát.

Minél tovább emlékezett, annál éberebb lett, és mintha a magabiztossága is megrendült volna.

Major István kovácsműhelyében sokan megfordultak, munkát adtak a köpcös mesternek és segédjének, Fillér Bandinak.

A vérmes, fiatal nagygazda, Váradi Mihály lovát patkoltatta. Elnézte az ügyes, gyors mozdulatokat, cigarettázott, megigazította fején a zöld színű pörgekalapot, s lomha mozgásával a kovácshoz fordult, véreres szemét megrebbentve.

- Rád is szép idők várnak, István bátyám - mondta kesernyésen a csontos arcú ember. - Nyakunkon a piszkos világ, ki se látszunk belőle.

- Tényleg nem - bólintott a zömök gazdálkodó és kovácsmester -, nekem igazán kijutott, fityiszt sem ér már az életem - lépett közelebb komájához, s a bőrkötény mögött kidudorodott izmos karja a sötétkék atlétatrikóból. Széles vállú, hasas ember volt, a keze durva, fekete az olajtól, és a széntől. Az ujjai vastagok és tömpék.

Fillér Bandi hirtelen lelökte a nagykalapácsot.

- Fújják már megint a nótájukat - mondta mérgesen -, de én nem hallgatom: büdös a csajkarendszer, aki belép a kolhozba, a feleségéből bárcás kurvát csinál... dehogy hallgatok ilyen őrültségeket. Okosabban töltöm az időmet - csapta be maga mögött a vékony, üvegablakú műhelyajtót, s piszkos kezeslábasában úgy, ahogy dolgozott, a pártirodába sietett.

- Megint oda lohol? - kérdezte a nagy erejű, nagy természetű patkoltató, s a lába elé sercintett.

- Ott lebzselt mindig. Szakasztott a bátyja, félcédulások, a semmit is készpénznek veszik. Csak a lányaimat ne szédítették volna meg. A nagyobbikat, Zsókát kitagadtam, amikor cselédfajtát választott, nem lépheti át a küszöbömet. Az se érdekel, hogy rendőr lett a férje - törölte meg homlokát a kovács -, engem nem érdekel - rándult meg az anyajegye a szeme alatt és a hangjából szomorúság érződött.

- Az ám, Fillér Gábor mundért kapott - köpött ismét a földre Váradi. - Meg fegyvert, hogy ránk süsse!

- A fiatalabb lányommal sem bírtam, ezzel a Bandival esett szerelembe, hiába tiltottam. Mit kedvel rajta, annyira töves magyar? Most aztán várhatja esténként, az elvtársai új Miatyánkra tanítják, titkárt csináltak belőle - törölte meg újra izzadó homlokát a mester. Ferdevágású kék szeme volt, rövid és göndör haja a verejtéktől és a szállongó portól, a vasreszeléktől kerek fejére tapadt.

- Az édesanyjuk istenít! Minket meg a sírba dugnak - dühöngött a vastag hangú gazda -, elszedik a földet, a jószágokat, micsoda szemét világ köszöntött a magyarra. Azt is megszabják, mikor, mit egyél, hogyan dűljél az asszonyodhoz! Vagy néked felvirradt a napod? A vejed lócafingó lett, még a házunkba is beköltözött.

- Nékem már záróra - legyintett szomorúan a barna bajuszú, középkorú Major -, nem nyithatom ki többé a kovácsműhelyt. Keresztet tettek rá.

Előkereste a hatalmas lakatot, behajtotta a külső ajtó két szárnyát, a vaspántot helyébe igazította, és kattant a zár, mint a pisztolylövés. Fájt a csend utána.

Fillér Bandi a gyógyszerésztől kisajátított házban lévő pártirodán várakozott. Brosúrák, plakátok, szobrok, Rákosi, Sztálin, Lenin képek a falon, egy kopott íróasztal, barna szekrény, páncélszekrény és székek alkották a berendezést. A fürdőszobában megengedte a vízcsapot, az arcát és kezét jól bedörzsölte háziszappannal, megmosakodott, törülközőt is talált. A tükör előtt megfésülte a hosszú, barna haját, kellemes és megnyerő arc, tiszta tekintetű, nagy barna szemek néztek vissza rá, s ahogy elmosolyodott, kivillantak erős, fehér fogai.

Fillér Gábor fel, s alá járkált egyenruhájában, vakítóan fénylett a csizmája, sötét, hátrafésült haja a fejére tapadt. Az öccséhez fordult, s meglátszott, hogy jóval magasabb.

- Hiába hirdettük meg a gyűlést, nem jönnek a kutyaháziak. Túl akarnak járni az eszünkön, ha nem hallanak a rendelkezésekről, akkor azok nincsenek is? - hadonászott mérgesen a tenyeres-talpas rendőr. - Nem tudnak a szövetkezésről, hogyan lépnének be akkor, hírét se hallották a beadásnak, hogyan teljesítenék akkor?

- Mehetünk haza? - fintorgott gyerekesen a kovácssegéd. - Nem hajlanak a szavunkra, hiába akarjuk a javukat?

- Nekem is van sütnivalóm, a gyűlést megtartjuk. Lesz itt hallgatóság azonnal, arról gondoskodom! - magabiztoskodott a törzsőrmester és a homlokára csapott -, meg téeszcsé is.

Telefonált az iskolába, Kopasz Bertalannak.

A kefefrizurás és kese szemöldökű tanító kívülről tudta a regulát, kinek mi dukál. Fontos személyiségként cselekedett, őszinte, naiv lelkesedéssel. Katonás rendben sorakoztatta iskolásait, nótát vezényelt: „...Dózsa népe bontsd ki zászlód, itt a helyed...” „Gábor Áron rézágyúja fel van virágozva...” „Sej, a mi lobogónkat fényes szellők fújják...!” A fiatal és lesunyt fejű tanító elöl haladt, távol ülő, szürke hideg szemével riadtan pislogott, kicsit bandzsított is, állandó menekülésre és támadásra készen. Kevés húsából az erős pofacsontja kiugrott, s az egész emberkét alattomosságra, ravaszságra hajlamosnak tüntette fel.

Feszes sorokban vonultak. Megtöltötték a pártirodát, aztán figyeltek a vörös drapériás asztalra.

Fillér Bandi a zsebéből összehajtogatott papirost vett elő, rajta ceruzával kimásolva a legfontosabb újságcikk. A diákok elé állt, krákogott és füle búbjáig elvörösödött.

Kopasz Bertalan váratlanul hozzá lépett és jó hangosan bíztatta.

- Csak nyugodtan, titkár elvtárs, jó talajra hull a vetése, amit maga mondd, az úgy igaz! A nép szava, az isten szava.

„Az utóbbi hónapok folyamán megállapítást nyert, hogy a kulákok és más spekuláns elemek jelentős mennyiségben rendszeresen vásárolnak kenyeret s ezt állatokkal etetik meg. Megállapítást nyert az is, hogy a kulákok közül sokan a saját fogyasztásukra szolgáló gabonát nem őrölhetik meg, hanem elteszik, hogy spekuláljanak vele, saját fogyasztásukra pedig az ellátatlanok ellátására való kenyeret vásárolják. Hasonlóképpen beigazolódott, hogy a kulákok, amennyiben gabonájukat megőröltetik, ezt számos esetben liszt formájában eladják, maguk pedig kenyeret vásárolnak. Mindezek következtében a kenyérfogyasztás az utóbbi hónapok folyamán nagymértékben emelkedett, messze túlmenően azon a mértéken, amit a dolgozók számának az emelkedése és az életszínvonala természetes növekedése indokol. Ezért a Magyar Népköztársaság Minisztertanácsa rendeletet hozott a kenyérellátás szabályozásáról, melynek célja a dolgozók és családtagjaik kenyérellátásának zavartalan és teljesen kielégítő biztosítása, s annak megakadályozása, hogy kulák és egyéb spekuláns elemek zavart kelthessenek a kenyérellátásban.

Egyébként a kenyérellátás szabályozását számos város és község dolgozói maguk sürgették...”

A párttitkár homlokába hulló haját félresimította, s kételkedve felolvasása meggyőző erejében, lángvörös arccal nézett az iskolásokra. Kicsit szégyellte magát, hogy hiába másolta le szóról-szóra a vezércikket, nem ez a legjobb hallgatóság.

Tapsolás törte meg a csendet. A lelógó vállú, minden hájjal megkent Kopasz Bertalan összeütögette a tenyerét, csatlakoztak a diákjai is. Zengett az iroda.

Fillér Bandit a lelkes fogadtatás megzavarta, és újra olvasni kezdett, de lopva azért, kicsit kételkedve a szöveg választásában, a fiatal és sunyi tanítóra pillantott, aki lelkesen bólogatott. Ettől megnyugodott és határozottan csengett a hangja. Maga is azt hitte, hogy az igazat mondja.

„Az új begyűjtési rendelet értelmében minden termelő részére beadási könyvet állít ki a községi tanács végrehajtó bizottsága. A könyvek kiállítása most folyik: erre meghívnak minden egyes termelőt, hogy velük egyetértésben, a vetésterületi adatokat figyelembe véve, állapítsák meg: beadási kötelezettségét milyen terményekkel fogja teljesíteni. A könyv kiállításának idejéről a tanács értesíti a termelőket, mindenkinek érdeke, hogy ebben az időpontban pontosan megjelenjék a tanácsházán...”

Tapsolás szakította félbe. Zavarában zsebre gyűrte a papírt, s kezét a nadrágzsebben felejtette.

Kopasz Bertalan változatos tematikát rögtönzött, az eseményhez méltó tapsolást: először hatalmas taps, aztán erős, élénk taps, ismét erős, hosszas taps, hatalmas taps, hosszantartó taps, éljenzés.

A végén Fillérék is tapsoltak, és mosolyogtak.

Otthon, a Major-házban vihar előtti csendben vacsoráztak. A családi asztalra tej és kenyér került. A vaskos kovácsmester váratlanul ezt mondta a vejének:

- Minek kötöd magad a félcédulásokhoz, azoknak régen is üres maradt a markuk, most se lesz tele. Mitől eszesednek meg annyira ilyen rövid idő alatt? Néked is rossz, az emberek bizalmatlanul elfordulnak tőled, vagy hízelegnek, és a tyúkszemedre pályáznak.

- Ki bánthatna? Értük is cselekszem - tárta szét a kezét a kovácssegéd, s vastag ujjain meglátszott az olaj nyoma.

- Az a jó, amit megszoktunk, amit hirdettek az idegen, és nem válik a javunkra - törölte meg tömött bajuszát a családfő -, lehetetlen, hogy a javunkra válna. Hiszen lehúzzátok a gatyánkat, elhajtjátok a lovat, a tehenet, még a malacot is.

- Az egész falut szolgáljuk vele.

- Mások is prédikálták már, hogy rajtunk segítenek, de magukhoz hajlott a kezük. Először kucukám-kucukám, ótán meg kuss ki te, tala te! Megzsírosodtak a verejtékünkön. Most is így lesz.

- Ugyan már, akkor nem csinálnám. Talpra állunk valahára, ember lesz a paraszt is.

- A muszáj-szövetkezettel? - csapott az asztalra ingerülten a kovácsmester, és szeme alatt rángatózott az anyajegy. - Azzal semmire se jutsz! - emelte a veje elé a bal kezét, s eldeformálódott mutatóujjával a homloka felé bökött. - Gondolkozzál! Kenyérből sincs elég és csajkarendszerről prédikálsz? Megbuggyantál? A meséktől még senki sem lakott jól, pedig igazán kicsivel is beérjük.

- A föld közös lesz, egy az egész határ.

- Közös? Nem osztották ingyen, megéheztünk minden rögért - feddte Majorné a vejét, ahogy a tejes bögréket mosogatta. - A hasunkon fogtuk meg az árát, édes istenem, és most elkótyavetyéljük? Azt is az állam veszi el, hiszen a műhelyre már kimondtátok az áment. Igazam van? - nézett urára.

- Együtt művelik, együtt élvezik a hasznát. Többet, gazdagon terem, felvirágoztatja a mezőgazdaságot.

- Virágzik az eléggé, csak vak vagy, hogy nem látod! A kolhozokból meg paszuly se lesz - rázta a fejét konokul a fekete markú gazda. - Úgy szeretjük a földet, úgy siratjuk, mint gyerek a játékát, és ti elveszítek? Alig lett a miénk, máris visszakozót fújtok? Tegnap földosztás, máma rekvirálás, gyorsan változtatjátok a szűrötöket. Milyen emberek vagytok ti, meddig érvényes a szavatok? Holnap már mást jelent?

- Az élet újat követel, a haladás elsodorja útjából az akadályokat - szajkózta a betanult szöveget.

- Vagy elpusztítja. És még örüljünk is? Tálcán kínáljuk a fejünket, tessék fiam, használd csak egészséggel!

- Néhány ember nem a világ - simította meg idegesen elválasztott, barna haját, és önmagával tépelődve, járkálni kezdett -, nem állíthat meg bennünket, választásra kényszerül és velünk tart.

- Muszájból? Férges gyümölcs az olyan, és hamar rohad.

- Előbb kényszerűségből, ha kell, aztán öntudatból, mert majd megjön az is. Jön az magától.

- Honnan? Mutasd már meg! Észnél légy, fiam, kényszerzubbonyt kínálsz, s az benne a feneség, hogy elvárod, önként húzzam fel! Minek ellenezném a saját boldogulásomat, az unokám jövőjét? Olyan tökkelütött lennék? Ám ti ingyen akartok mindent, kisemmiztek a vagyonomból, és azt várjátok, hogy tapsoljak is hozzá, mint a parasztkommunisták.

- Megvan ennek a módja, nem a mi fejünk fáj miatta.

- Nem értünk hozzá, hadd menjünk a magunk útján.

- Megtanuljuk. Futja az időnkből, és gyorsabban célhoz érünk.

- Hová? A másvilágra? Attól szőrös lesz a fogad, hogy oda jussak! - mondta a ritka hajú Major István, és a konyhaszekrényhez lépett. - Akinél a hatalom, az még nem mindentudó, csak annak hiszi magát. Ti meg pacsiztok, elhiszitek, hogy pár nap alatt kicserélhetitek a fejünket? Néha évtizedeknek se sikerül. Észnél légy már!

„A kukacoknál lehetne már - gondolta a magas nyakú párttitkár dühösen, és nyílt arca elborult -, az ilyeneknek kiköhöghetem a tüdőmet. Páholyban érzi magát, mert az apósom.”

További veszekedésre számított, de a kovács és gazdálkodó diplomatikusan hallgatott, bár óriási erőfeszítésébe került, türtőztette magát, az izzadó homlokát zsebkendővel törölgette. Megszívta az orrát, majd a legeslegújabb felszólításokat böngészgette, kockás füzetébe írta a végeérhetetlen számokat, a léniával durván aláhúzta és összeadta. Keserű vonás jelent meg a szája szélén és összecsapta a tenyerét. Keservesen kifakadt.

- Megint megvétettétek a saját földemet! Már minden porszem arannyal felér, annyit áldoztam rá, mintha színaranyból volna.

- Vétette a nyavalya - intette le volt segédje -, de valamiből léteznünk kell, adót, meg beszolgáltatást fizettetni.

- Ezért megkopasztottátok a magyart, ez a legegyszerűbb, adja oda mindenét.

Álla alá támasztotta a tenyerét, eltöprengett az adókimutatások, bírságok, büntetések, kamatok felett. Összehajtogatta a kellékeit, jókorát sóhajtott és a keze ökölbe szorult.

- A földemről is elűztök? A műhelyt becsukattátok, azt hittétek, hogy kizsákmányoló vagyok. Megokosodtok még, csak megérjem - mondta, és becsapta maga után az ajtót. Kintről is hallatszott zsörtölődése: - Valakinek mégiscsak dolgozni kell, de engem meg nem hagytok? Ezért embert nevelhettem belőled. A farkasom leszel.

A mozgékony kis Majorné a kályhánál tett-vett. Összepréselte a hervadt, sárga ajkát, kék szeme könnybe lábadt. Kicsi kezét ökölbe szorította, nagyot sóhajtott, mint a férjétől látta az imént, majd hirtelen a vejéhez fordult, mint aki megtalálta a szerencsekövét.

- Igazán nem tudsz segíteni rajtunk? Már egészen kifosztott a végrehajtó, édes istenkém, mit kell még megérnünk?

- Semmit se tehetek.

- Pedig a te érdeked is, ha elhalunk, rátok száll minden, hiszen Zsókát kitagadta az uram, nem lépheti át a küszöbünket. Így meg kámforrá válik mindenünk. Azt se becsülitek, amit kézhez kaptok? És ha néktek kéne adnotok, miből futná, miből?

- Egyforma mércével mérünk, anyám.

- A saját véreddel se kivételezhetel?

- Azzal se - túrt a hajába a fiatalember elgondolkodva. - Se most, se máskor - mondta eltökélten, és bosszúsan a szobájukba húzódott.

- Mások se? - csattant utána a kiáltás.

Megviselten esett az ágyra, forgolódott, és a párnába fúrta a fejét. Fiatal és szép felesége leengedte mézszőke, derékig érő haját, s hálóingben fésülködött. A fakeretes tükör előtt ült, olcsó krémek, kölni, rúzs, hajcsavarók, és fésűk sorakoztak előtte. Sokáig bontogatta, fésülgette a haját, közbe-közbe laposakat pillantott az ágy felé, várakozóan, talán csak megszólal a párja. Aztán a kezét és az arcát krémmel kente, s változatlanul nézegette az urát. Már erőteljesebben szedte a levegőt, az orra remegett sértettségében, a hálóing megemelkedett formás, telt mellén, egy pillanatra felemelte kezében a krémes dobozt, de legyőzte hirtelen indulatát, arcára gúnyos mosolyt erőltetett, majd elbiggyesztette a száját, felállt, lassan, lusta macskajárással közeledett az ágyhoz.

- Szeretőd van? Szeretsz valakit? - kérdezte metsző gúnnyal és a másik hajába markolt.

- Szédült tyúk - morogta férje a párnába. - Ezen jár a pihent eszed?

- Nincs egy szavad se hozzám, édes uracskám? Egy simogatás, egy puszi, egy jó szó nem telik tőled? Vagy erre sincs erőd? - már szikrázott a szeme dühében.

- Zúg a fejem, tele gonddal-bajjal! Kire hallgassak és kire ne? - fordult hanyatt Bandi. - Kiben nem csalódok, ki válaszol erre?

- Minek vállalsz annyit? Végül nem bírod és összeroppansz, ki neveli fel akkor Bandikát, az én szemem fényét? Minek a kapkodás, ez a herce-hurca, ez a hirtelen öntudatos pojácáskodás?

- Ki más vállaljon, a hitványa? Homokba dugjam a fejemet? Nem olyan idők járnak, hogy félre állhatnék.

- Állandóan a pártban lebzselsz! - csattant a Rézi hangja élesen. - A büdös ringyóiddal enyelegsz? Azt hiszed, nem tudom, mit csináltok, mire megy el az időtök? Ők talán különbek nálam? Mivel különbek? Talán piros rongy csüng a fenekükön? Itthon meg csak veszekszel, a fiaddal se törődsz! - remegett sértettségében az asszony.

Bandi szerette a családját, s megriadt az elhangzottaktól. Felült az ágyon a kivilágított szobában, tágra nyitotta a szemét, mint akit rossz álmából ébresztettek, s belefelejtkezett felesége alakjába, a fehér hálóing alól kidomborodó combok vonalába, hasa alján a sejtelmes, sötét foltocskába. Édes nyál gyűlt össze a szájában, nagyot nyelt, s a vékony derékért kapott.

- Ekkora marhaságot kitalálni szép kis teljesítmény.

- Nem járok senki ajtajára utánad! - kiabálta türelmét vesztve Terike, tekintet nélkül a sarokban alvó fiúkra, s kék szeme könnybe lábadt. - Úgy kujtorogjál, hogy elvágom a torkodat! - de hagyta, sőt akarta, hogy a férje ledűtse az ágyra, simogassa, csókolja a száját, lerántsa a hálóingét, és a combjait szétfeszítse! Átölelte az ura fejét, a tömpe ujjait a hajába túrta, teste megnyirkosodott az izgalomtól, s élvezettel adta magát. Később elgyengülve, csukott szemmel pihegett, elégedett mosolya alól suttogta.

- Jó veled, nagyon jó! - bújt a hóna alá és szemében felszikrázott az öröm. Bandi akkor értette meg, hogy a felesége olyan, aki a szemében él igazán, abból mindig és minden kiolvasható.

Az elhanyagolt fővárosi traktorgyár falait, ablakait feketére festette az olaj és a por. Öreg gépek dübörögtek, a kovácsműhelyből ütemesen hangzott a nagykalapácsok zaja. Biri Bertalan, a fiatal mérnök sötétkék overállban járt a fűrészporral szórt betonon, szemüvegét törölgette, ismerkedett új munkahelyével. A munkások futólag pillantottak rá, de megjelenéséből feltételezték, hogy fiatal kora ellenére is komoly és jóérzésű főnököt kaptak.

A raktárt drótkerítéssel különítették el a műhelyből, az ajtaja előtt munkások topogtak tétlenül, árukiadásra várva.

Overálljuk feketén fénylett, az olaj vastagon belepte a szövetet.

Két kivénült esztergagépnél a téemkások tanakodtak, kevés lelkesedéssel szétszedték a berendezést, szanaszét hevertek a szerszámok, alkatrészek, a szerelők mozdulataiból a mérnök következtetett: ezek a gépek sem termelnek egyhamar.

„Ócska kóceráj - gondolta bosszúsan Biri, és pirospozsgás arca lángolt -, az egyetemen nem erre készültem. Hol vannak a modern gépek és a munkaszervezés?”

Betért a műhelyből nyíló mellékhelyiségbe, ami egyaránt szolgált mosdónak és WC-nek. A lemezből készült öltözőszekrények is ott sorakoztak, ormótlan, nagy lakatokkal lezárva.

Ráérősen cigarettázó munkásokat látott. Visszafordult az irodába, amit szintén a műhelyből alakítottak ki, deszkafalakkal és ablakokkal, ósdi íróasztalon egy írógép, s egy telefon. Innen jól látszott az üzem, mert a betonra dobogót tettek, és ez megemelte az irodaiakat - a mérnök megfigyelhette jól a munkát. Kicsit feszélyezte ugyan, de nem szólt, nem akarta megbolygatni a termelési rendet, a kialakult szokásokat.

Az irodában Csordás Mihály ült, aki ritkuló, barna haját elválasztva viselte, olyan erős és nyílegyenes választékot húzva, hogy magára vonta a figyelmet. Erős szemöldöke alól apró, barna szeme a papírra szegeződött. A ceruzáját rágta. Biri Bertalan csak annyit tudott róla, hogy a közvetlen főnöke, üzemvezető, és Munkás-elvtársnak szólítják.

- Jó, hogy jössz, mérnök elvtárs, legalább ketten készíthetjük el - mondta megkönnyebbülve, és erős kezével megtörölte a száját. Kifakult, de tisztára mosott kezeslábas munkaruhát viselt, s a középtermetű, kicsit pogácsaarcú és aprófogú ember rábökött az irományra.

- Micsodát? - lepődött meg Biri és megtorpant -, miről beszélsz?

- A gyár dolgozóinak leveléről.

- Miről?

- Mondtam már, levelet küldünk Rákosi elvtárshoz.

- Micsoda levelet? Én ehhez nem értek.

- Ahá. Én se nagyon, de te értelmiségi elvtárs vagy, egy hete léptél a gyárba, segíthetel. Vagy szabotálod az elgondolásunkat? Azt nem ajánlom!

- Mit írtál eddig?

- A legújabb munkafelajánlást.

„DRÁGA RÁKOSI ELVTÁRS!

Gyárunk kommunistáinak kezdeményezésére, a gyár összes dolgozói lelkes hangulatú röpgyűléseken elhatároztuk, hogy a Magyar Dolgozók Pártja kongresszusát újabb munkasikerekkel, a termelés terén elérendő újabb győzelmekkel ünnepeljük.

Mi, a gyár dolgozói a mai napon megtárgyaltuk, hogyan készülhetünk fel a legméltóbban Pártunk kongresszusára, a magyar munkásosztály és egész dolgozó népünk nagy ünnepére.

Úgy gondoljuk, hogy Pártunk iránti hűségünket, a magyar dolgozó nép ügye iránti odaadásunkat legméltóbban úgy fejezhetjük ki, ha a kongresszus tiszteletére a második tervév küszöbén tovább fokozzuk munkánk lendületét, szervezettségét, s a takarékosság szempontjainak figyelembevételével emeljük termelésünk mennyiségét és minőségét.

Mi, gyári dolgozók az 1950. évi tervünket november 25-re teljesíthettük és év végéig terven felül 550 darab gépet és alkatrészt adtunk mezőgazdaságunknak. Eredményeinket a kongresszus tiszteletére az 1951-es tervévben túl akarjuk szárnyalni.

Megfogadjuk Pártunknak, szeretett Rákosi elvtársunknak, hogy vállalásainkat becsülettel teljesítjük, mert tudjuk, hogy minden eredményünkkel tovább erősítjük dolgozó népünk harcát a békéért és a szocializmus építéséért.

Éljen a Magyar Dolgozók Pártja kongresszusa!

Budapest, 1951.”

- Honnan másoltad? - vigyorodott el a mérnök, és az arca újra lángolt. - Az újságból?

- Onnan.

- Ezt akarod elküldeni?

- Ahá. Táviratilag.

- Hiszen röpgyűlést se tartottunk, maszlag az egész.

- Majd fogunk.

- És ha bakot lövünk? - köszörülte meg a torkát a friss diplomás -, ha hiba csúszik a számításba, nem teljesítjük a tervet? Akkor mi lesz, ha ellenőrzi is valaki? Tartod a hátad?

- Az lehetetlen. Itt öntudatos elvtársak dolgoznak, a fejünk se fájhat - legyintett az üzemvezető. - A felajánlások teljesítését meg soha nem ellenőrzik. Nem akarnak csalódni. Papíron aztán vastagon fog a ceruza.

- Ezt nem tanítják az egyetemen.

- Kezdjük azzal, ami rajtunk múlik. Helyes, elvtársam?

- Tegyünk ládát az iroda falához.

- Ládát? - kapta fel a papírról tekintetét Csordás. - Minek az? - vakarta meg feje búbját tanácstalanul.

- Az olyan demokratikus.

- Miért? Mi is azok vagyunk.

- Az ötleteket, javaslatokat bedobhatják névtelenül.

- Meg a feljelentgetéseket. Akkor minek levelezzünk? Megmondhatják szóban is az elvtársak, nem félünk egymástól, nem nyeljük le egymást. Gyűlést tartunk, terítse csak ki mindenki a szennyesét, meg a lelkivilágát.

Megszólalt a duda, az emberek leállították a gépeket, lassan összeverődtek, látszólag közömbösen várakoztak, felültek az olajos, vasreszelékes munkapadokra.

Csordás Mihály az egyik satupadra állt.

- Elvtársak és elvtársnők! Mi sem maradhatunk le az országos, kongresszusi munkaversenyben. Mindenki bátran elmondhatja javaslatát, hogy a tervünket túlteljesíthessük! Írásba foglaltuk a mérnök elvtárssal, hogy pártunk számíthat ránk, egész gyárunk egy emberként áll a munka frontján. Felolvasom a távirat szövegét... Elvtársak és elvtársnők... veteránok...

A munkások hallgattak, megdöbbenten tekintgettek egymásra. Egy vigyori képű a halántékához mutatott, és félreérthetetlen grimaszt vágott.

- Hát ezt honnan szalajtották? - sziszegte. - Melyik tanfolyamról jött az aranyos?

- Nincs senkinek véleménye, elvtársak? A távirat szövegével egyetértetek? - harsogta a szónok, és diadalmasan körülhordozta pillantását az egybegyűlteken.

- Azzal igen, ha az anyagot idejében megkapjuk - dünnyögte a vigyori lakatos -, különben fújhatod az öntudatodat, mint majom a dudát. Lényeg a lényeg - dörzsölte össze ujjait jelentőségteljesen.

- Ne komolytalankodjatok, elvtársak, okos ötleteket várunk, szívbéli hozzáállást.

- Az aztán bőven van, még ki is csordul. Megkóstolod?

- Az állásidőt is küldd el a táviratban!

- Félnapokat ácsorgunk a szerszámkölcsönzőben!

- Üres a raktár, nincsenek alkatrészek! - zúgott a műhely.

- Értettük elvtársak, megoldjuk elvtársak - mondta Csordás ünnepélyesen, és mintha fogadalmat tenne, felemelte az egyik kezét. - Közös akarattal legyőzzük az akadályokat!

Másnap kiemelték, és falura küldték szövetkezetet szervezni.

Biri a sztahanovista mozgalmat erőltette, a raktárra másik ablakot is vágatott, ne ácsorogjanak annyit a szerszámokért. Ennél többet nem tehetett, az anyagellátás krónikusan akadozott. Az esztergagépek még szanaszét hevertek. A mérnök megállt a pókhasú, vigyori lakatos előtt, megigazította a szemüvegét, köhécselt, hogy magára vonja a figyelmét.

- Nem tudják megjavítani?

- Lényeg a lényeg, szarból lehetetlen aranyat csinálni. Nekem se megy.

- Nem a véleménye érdekel, javítsák meg az esztergagépet! Értette? Itt termelni fogunk, nem a hasunkat süttetjük a napon. Különben is lelkesen fogadták a tervet.

- Ezt? Hiszen úgy szedték össze az Ecserin, amikor én még hátulgombolós nadrágban jártam! - fújtatott a lakatos.

- Két rosszból kitelik egy használható! - szólt eltökélten a nagycsontú mérnök: - Az is gép.

- Az ám, csak nem üzembiztos - dünnyögte az ezermester, és a munkájához látott. - Te se fent hordod az eszedet.

Rövidesen termelt a gép.

Biri Bertalan éppen összesítette a termelési mutatókat és adatokat, amikor váratlanul felharsant a duda. Az emberek össze-vissza futkostak a műhelyben.

- Tűz van, tűz van! - kiabálták -, ég az esztergapad.

Füst és az égett olaj szaga tódult be az iroda ablakán. A mérnök úr is rohant, de csak a csúfos végeredményt vehette szemügyre, a gép tekercselése égett le először, tüzet fogott az olaj, hirtelen lángra lobbant a gép előtti olajos deszka.

A tűzoltók gyorsan eloltották a tüzet. Az egész műhely kíváncsian bámulta, csapatokba verődve tárgyalta az eseményeket. A kövér arcú téemkás indulatosan hadonászott egy franciakulccsal.

- Mondtam ennek a gyorstalpaló lükének, hogy szarból nem lehet aranyat csinálni, de ő ugye jobban tudja! Ha már széket kapott a segge alá, az esze is fordítva hord!

Hirtelen tumultus támadt a bejáratnál. Két rendőr és két ballonkabátos nyomozó érkezett, s ellenállhatatlanul nyomult az irodába.

- Maga a mérnök? - lépett Birihez a szeplősképű civil ruhás határozottan és rámutatott.

- Én.

- Kövessen!

- Dehogy megyek, itt a helyem!

- Államrendőrség - mondta Kun Sándor ellentmondást nem tűrően -, az irodát nem hagyhatja el!

Biri rémülten az ablakon át látta, hogy a munkásokat visszaterelik a helyükre, de néhányan a leégett esztergagép vázánál vizsgálódnak. Idegességében megszomjazott és kiszáradt a torka. Ki nem léphetett, az ajtónál egyenruhás rendőr őrködött. A szeplősképű, magas nyomozó intézkedett, majd visszatért az irodába, és közölte a tényállást.

- Szabotázs történt - mondta határozottan. - Miért csinálta? Kije él külföldön? Felbérelték, és tönkre akarja tenni a gyárat, meg a népgazdaságot?

- Szó sincs ilyenről, elvtárs! - köszörülte a torkát a hullámos, szőke hajú mérnök. - Honnan szedi ezeket?

- Nem vagyok az elvtársa, nem is leszek! Szomorú napokra számíthat - mutatott szét a pulykavörös nyomozótiszt. - Ez az ellenség aknamunkája. Ilyen dedós módszerekkel nem vezethet félre, én sem estem a fejem lágyára! Selejtből selejtet csinálni?

- Hol lenne itt ellenség? Ha csak maguk nem gyártanak. A hibát máshol keresse, a legatyásodott országban!

- Ne játssza a gügyét, ma egy gép, holnap már az egész gyár! Lebecsül maga bennünket, pedig még a szénakazalban is megtaláljuk az ellenséget, nemhogy a munkásosztály soraiban.

- Erre specializálódtam az egyetemen - vette le idegességében a szemüvegét és hunyorgott. - Más ok nincs a kinyírásomhoz? Tudnak maguk kitalálni, hogyne tudnának!

- Ez éppen elég, az ilyenekkel nem teketóriázunk. Nincsen arra idő - csapta össze jegyzetfüzetét megvetően Kun Sándor, és kisietett a fekete gépkocsihoz.

Biri Bertalant megbilincselve vitte el a meseautó.

Fillér Bandi zöld lódenkabátban, gumitalpú cipőben igyekezett a Fő térre. A zöldbe borult utcák megszépültek, az árokpartokon vastagra hízott a fű, az akácfák kivirultak, néhány elkésett gesztenyefa még virágzott. Az utak porát elnyelte a zöld. A Fő téren Józsa Bálint patikájába nyitott.

- Tiszteletem titkár úr - köszönt a töpörödött gyógyszerész -, a legmélyebb tiszteletem.

- Szabadság! - billentette meg sapkáját a párttitkár és pénzéért kotorászott. - Készítsen vasbort, ultraseptylt!

- Igenis. Ilyen nagy embernek ezer örömmel - sürgölődött szolgálatkészen a patikus. - Ki gondolta volna, kovácsinasból a legfőbb hatalom. Micsoda változások következnek?

- Ne urazzon, az már kiment a divatból! A patikáját se kérje, nem adhatjuk vissza, az állam a legjobb tulajdonos. Mi felülről kapjuk az ukázt, de helyeseljük is.

- Fene se érti ezeket a gyors változásokat, úgy meglódult körülöttünk minden. Gyógyszerre azért szükség lesz, arra mindig áldoz az ember. Utazik, helyben marad, a pirula mindig hasad - szellemeskedett és sürgölődött a patikus.

- Ugyan már, hová utazna? Magának is ez a falu az otthona.

- Itt születtem, éltem, de hogy otthonommá vált volna? Talán néha reméltem, de mégis kötve hiszem. Csak lakom benne.

- Szép háza van, a tejbe is tud aprítani, mit akarna még öreg napjaira? Aranyórát láncostól?

- Az is van, de nem boldogít.

- Más meg irigyli - lökte be az ajtót a titkár maga után -, különben nem jelentené, hogy a méregkeverő zsidó gyerekvért iszik.

- Kikeresztelkedtünk, kérem! De a vörösbort valóban kedvelem.

„Még te beszélsz otthonról? Szép kis haza az ilyen - gondolta Józsa úr bosszúsan. - Hamar beleszoktál a dicsőségbe, zsiványság a mesterséged. Tőlem hajbókolást vársz? Amit én csinálok, abban már nincs köszönet. Aljas szeretnék lenni, csak azt tudnám, hogyan kell!”

Fillér Bandit a pártirodán a téesz-csináló várta s egy kopott, szíjjal kötözött papírbőröndöt szorongatott. Használt, gumírozott esőköpenyben, övvel a derekán, elválasztott barna hajjal érkezett, erős szemöldöke alatt mélyen ült a barna szeme, nemes vonalú orrát apró bajuszpamacs emelte ki, vastag nyaka kilátszott a nagykockás ingből.

- Szövetkezőket keresek - emelte meg jelentőségteljesen a bőröndöt erős kezével, mintha abban hordaná a tudományát, vagy legalábbis az ország aranyfedezetét.

- Legfőbb ideje, lássunk hozzá! - helyeselt Fillér bólogatva, s az asztalfiókból kékfedelű irkát húzott elő. - Hol alszik, szállást talált?

- Találtam, titkár elvtárs.

- Összeírtam, kikre számíthatunk. A cselédháziaknál kezdjük, ott lehetne a szövetkezet majorja, csupa szegény ember, nagycsaládosok, és a kapott földdel semmire se jutottak.

- Nagyon megköszönhető, elvtársam. Én nem ismerem itt a terepet, s egyedül nem boldogulok.

- Az íróasztalt máris maguknak adom - mondta eltökélten és beszívta keskeny ajkát elégedettségében. - Ne a semmivel kezdjék.

- Ahá. Köszönöm az elvtársak és elvtársnők nevében.

- Megy majd minden, mint a parancsolat - szólt a titkár elgondolkodva, és a halántékát dörzsölgette. - A nehézfejűek meg majd követnek -, de ez a mondat már nem csengett olyan határozottan. Aztán a jelentés-gyártásnak esett.

Késő este botorkált hazafelé. Az egyik utcasarkon kilesték és fejbe verték. Eszméletét vesztette.

Amikor észhez tért, dagadt fejjel, kábultan a kerítésig mászott, megkapaszkodott, s görnyedve vonszolódott, a tarkója kegyetlenül fájt. Felesége éberen várta, meghallotta motozását a kapu kilincsén, nagykendőben és hálóingben eléje szaladt, ám ahogy megpillantotta, szájához kapta a kezét.

- Szent isten, mi történt? Kitört a háború?

- Elestem - szólt elhaló hangon, s vérző fejjel.

- Verekedtél, kocsmáztál? Ilyen púpot nem árulnak az utcán. Vagy a kurváid miatt kaptad? - emelte meg hangját, s hegyes álla megrángott a gyanúsítástól -, kértelek, hogy ne latorkodjál! - pityergett már Fillérné Major Terike. - A jó csődör is lesántul a végén.

- Nincs nékem senkim, rajtad kívül - nyöszörögte fájdalmában Bandi -, nem is kéne, Rézikém!

- A körmödre is koppintanék - ölelte át a férje derekát, és betámogatta. A konyhában hokedlire ültette, a kályháról leemelte a lavórt, s aprólékosan megmosta a fejét, majd tiszta vízzel újra lemosta, ollót hozott, s a hajcsomókat levagdosta, jódtinktúrával bekente a seb környékét, az ultraseptyl port egy gézcsomagra szórta, a sebre tette, majd egy női fejkendővel lekötötte.

- Most aztán mehetsz a bálba, édes uracskám - mondta és óvatosan lefektette. Hideg borogatást rakott a homlokára, az ágy szélére húzódott, és simogatta szőrös, erős kezét.

- Jó, hogy ilyen tiszta, rendes asszonyom van.

- Mindig az éjszaka vet haza, a fiad napközben alig lát, jó lesz ez így, hékás? Most meg a koponyádat akarták meglékelni - csókolta meg a beteg busa fejét, és mellébújt az ágyba. - Holnap orvost hívunk.

- Nem lesz itt semmi baj.

- Talán nem. - Terike még sokáig nem tudott elaludni, hallgatta a férje szuszogását, időközönként fájdalmas nyögéseit, szorongás fogta el, megérezte, hogy nagyobb veszedelem is leskelődik rájuk. Ki emel kezet olyanra, aki többszörösen visszaüthet? Nem egy ágról szakasztott bolond, hanem olyan elkeseredett ember, akinek már semmi se számít. Nem nézheti tétlenül, hiszen a gyereke még kicsi, apa nélkül nem nőhet fel. Mi fájhatott az útonállónak, a téesz, a jegyrendszer, a beszolgáltatás? Kiderül-e egyáltalán?

Fillér szintén nem aludt.

„Nem hazudhatok magamnak - gondolta -, ezt az ütést nem másnak, pontosan nekem szánták. Itt nőttem fel, ismernek, nagy méreggel emelhették azt a botot. Miért? Miben hibázhattam, kiknek ártottam? Senkit sem utálok, nem emlékszem, hogy bárki ellen is rosszindulattal, igazságtalanul jártam el. Vagy mégis?

A képem nem tetszik, igaz? Vagy nem is rám haragszanak, hanem a múltjukat védik? Megzavarta őket, hogy az már nem lehet, ami volt, s ami meg bekövetkezik, az ismeretlen és bizonytalan?

Félnének, tőlem is tartanának? Ugyan már, hiszen a javukért dolgozom. Hol tévedhettem?

A csúfság megesett. Nyomoztassam a bátyámmal, hogy kinek és kiknek lelkén szárad? Nagydobra verjük? Elkapják a gyanúsítottakat, végig verik a fél falut, az mire jó? Példát statuálni? Megszünteti a fájdalmat vagy utána jobban bíznak bennem az emberek? Aligha. Pedig követniük kell, ha tetszik, ha nem.”

Csordás Mihály vizitált. Láthatóan nem érezte jól magát a módos házban, ahol a párttitkár Major Istvánékkal együtt lakott. A szövetkezet-szervező minduntalan a nagy ablakon tekingetett ki az udvarra, ahol minden gazdagságról árulkodott. Legalábbis az ő szemében.

- Az útonállót megismerte a titkár elvtárs? Ki volt az?

- Elestem.

- Többen voltak? Hányan?

- Nem tudom.

- Látott valamit? Hallott? Gyanakszik valakire?

- Nem.

- Kik tehették? Kik az ellenségei? Az elvtársak biztosan nem.

- Nem tudom, már semmit se értek.

- Mire emlékszik a titkár elvtárs? Valami csak rémlik magának.

- Semmire.

- Ahá. Mit mondunk az elvtársaknak, az elvtársnőknek?

- Elestem.

- Bolondnak néz? Akkorát csaptak az agyára, hogy megsántult, ennek híre kél, nem üthetjük el sumákolással! A gyárban sem tűrnénk meg az ilyeneket, szemet szemért, fogat fogért, ez a törvény, elvtársam! Szoruljanak a kulákok!

- Senkit sem hibáztatok. Kimerültem és elzuhantam a téglajárdán - hazudta a beteg. Nem akart meghurcoltatásokat, veretéseket, bebörtönzéseket. Támadóját sem ismerte meg a sötétben. - Ne csapjanak cécót! - nézett nagy, barna szemével a gyári munkásra. - Nincsen annak semmi értelme. Még csak az hiányzik, vérfürdőt rendezzenek egy pofonért?

- Szorulnak a kulákok, csak azt mondom. Kezünkben az adu, lecsapunk vele.

- Nem ők tették, nincsen bizonyíték.

- De megtennék! Miért védi titkár elvtárs azokat a szemeteket? Féljenek egy kicsit, anélkül nem adják be a derekukat. Kussoljanak!

- Messzire így nem juthatunk, ha besározódunk.

- És minket verhetnek? Ezt már mégsem hagyhatjuk annyiban, ilyen hibát nem követhetünk el, felelősségre is vonhatnak érte a felsőbb szervek. Nem vagyunk mi pipogya legények. Hogyne, hogy vérszemet kapjanak az ellenségeink?

- Igazságtalanságot nem akarok. Ők is csak emberek.

- Kezet emeltek magára, kezet emeltek a pártra - izgett-mozgott a székén Csordás, hirtelen felugrott, majd azonnal le is ült. - Elvesszük a kedvüket az ilyesmitől.

- Értik a gazdálkodást, földjük, lovuk, szerszámuk, velük együtt többre érünk - suttogta bizonytalanul.

- Furán beszél, titkár elvtárs, megzavar, hiszen, magának kellene megbélyegezni őket, nem pártfogolni - állt fel tanácstalanul a középtermetű Csordás Mihály. Elbúcsúzott, de az ajtóból még visszaszólt. - Nehogy minket abriktoljanak!

Olyan aztán már nincsen és nem is lesz!

Fillér erősen gondolkodott, és a feje még inkább megfájdult, utálta önmagát, meg az egész világot.

Felkelt az ágyból, az ablakhoz lépett. Végiglátott a mutatós portán. Büszkeséggel töltötte el, rendezettségről, s még mindig módosságról árulkodott. A kovácsműhely az utca sarkán állt, külön épületben berendezve, tágas szín tartozott hozzája, alatta az elkészült kocsik, kerekek, ráfok sorakoztak, lejjebb az ólak, teheneknek, lovaknak, hízóknak és aprójószágoknak, tisztán, fehérre meszelve, kibetonozva az aljuk. A kertben krumpli virágzott, szilva, és diófák tartottak árnyékot, a kocsiút mentén lucernának hagytak meg jókora darabot.

A verőfényes napon fiát látta, őt pillantotta meg, ahogy locsolókannájával vizet hordott a virágágyásokra. A szép növésű gyerek fekete klott nadrágban, mezítláb, félmeztelenül téblábolt a nagyanyja körül. Legszívesebben kiszaladt volna hozzá, hogy ölbe kapja, meggyomrozza, de tudta, felesége a konyhában matat, s azonnal csatorálni kezdene: miért nem pihen, feküdjön csak, ha már egyszer ilyen csúnyán ellátták a baját!

Anyósa szakajtóban hozta a friss tojásokat. Kocogós járásával, apró termetével, őt már kovácsinas korában is ámulatba ejtette. A széles, hosszú és csempézett gangon asztal és fonott székek sorakoztak, oda tette le a tojásokat, és újra az udvar hátuljában termett.

Bandi kegyetlenül unta már a tétlenséget, hálóingben ténfergett még egy keveset, aztán az ágyba bújt, ne érje szó a ház elejét. A szobát szépen berendezték, páros ágy, páros szekrény, éjjeliszekrények, fakeretes tükör Terikének, asztal, székek, rongyszőnyegek, igazán otthonossá vált. Bandika is velük aludt egy zöldmintás díványon. A párttitkár bekapcsolta a néprádiót, s meghallgatta a legújabb munkasikerekről szóló híradásokat, a szövetkezetek győzelmi jelentéseit.

Gyógyulása után a helyettese, Bari Ödön gúnyosan megkérdezte.

- Tán bediliztél? Úgy nízel ki, mintha onnan, a diliházból szalasztottak vóna!

- Nincs időm a tréfálkozásra.

- Nékem tán van? Alakítjuk a téeszt, apósodat vigyük bele, lesz mindjárt kovács és kulák is. Ű kék oda. Ű nagyon kék, a lóherélő Major István.

- Agitálom, de nem hajlik.

- Rosszul dógozol, titkár elvtárs. A kemíny diókat megtöröm, aszondom, nyomás a kollektívába, befelé az anyátok jó istenit, mert megagyallak benneteket! Mennek is ész nélkül - köpött a lába elé Bari, és megvakarta a fenekét.

- Ugyan mán, nem lóverseny ez - szólt Fillér nagyon erélytelenül és megrémülve -, s az embereket se kell ijesztgetni, hogy itt a mumus! Aki fél, nem remél.

- Ne is! A firgesit kiirtjuk, néked magyarázzam? A kizsákmányolásért cserében elmuzsikáljuk a nótájukat, szíp szóbul úgysem értenek.

- Hajlanak, csak türelem kell.

- Pocsékoljuk az időnket? Turbékoljunk? Apósod se hajlik, pedig igyekezhetne, akinek nagy beosztásban a két veje, elöl haladjon.

- Eljön annak is az ideje - vörösödött el a párttitkár. - Minden gyümölcs megérik egyszer.

- Gyáva vagy te, nem élharcos, inkább a gazdagok szekértolója. Megtívesztettél, mézes-mázas szavaiddal közibénk furakodtál - mondta dühösen a cigány, s jobb kezével hadonászott -, de víge, becsukhatod a bótajtót, leváltottunk és a kizárásodat is javasoljuk.

- Önkényeskedtetek? - kérdezte Bandi és félni kezdett. Átlátszó, tiszta életére gondolt, a jövőre, mit hoz, ha egy ilyen lüke parancsolni kezd? - Mégis hogyan gondoltátok, meg se hallgattok? Egyetlen egy rossz szót se mondhattok rám!

A fekete képű gúnyosan mosolygott.

- Mit játszod az igazmondót? Gyűlésen döntöttünk a sorsodrul, hogy ne ugrabugrálj! A kollektíva határozott.

- Milyen vád alapján?

- Az osztályellensíghez húzol, nem vagy se szegíny, se igazi kommunista. Elárultad az ügyünket.

- Hazugság, ocsmány rágalom, ezt kikérem magamnak! - Az iroda falához támaszkodott, elhagyta az ereje, s a feje zúgott, sebhelye vöröslött, úgy érezte, hogy megfullad.

- Mír? Tán nem hallgattál rúla, hogy kik csaptak hókon? A kulákbarátaid. Minket se ringattak kőbölcsőben, hogy ennyit ne tudjunk.

- Az erőszaknak nem vagyok a híve, a hirtelenkedéseidnek, annak még sosem volt jó vége.

- Mir lennék én hirtelen, mikor azt csinálom, amit parancsolnak? Amit kívánnak? Csordás elvtárs a megmondhatója.

- Az lehetetlen, nem igaz.

- Te papolsz az igazságrul, oszt közben kastélyban hálsz? - markolta meg ruháját a cigány. - Még idetolod a mocskos pofád.

- Nem bíztok bennem? - kérdezte Fillér, és megvastagodott ujjait ökölbe szorította -, nem akartok hinni? A bátyám mit szólt ehhez?

- Tanfolyamon van.

- A párt nem te vagy! Nem hagyom annyiban, s velem nem lehet könnyen elbánni! A Rákosi titkárságra írok.

- Berezeljek? - fonta keresztbe két karját a fekete bajszú, tömzsi ember -, kulákházban lakol, zsírosat eszel és szarsz a proletárokra, ídesapám. Csak a vagyont akarod megmenteni. Ki keresztelt meg az utca sarkán?

- Nem tudom, még csak nem is sejtem.

- Naná, hiszen családban marad.

- Jegyzőkönyv készült?

- Tán azt hiszed, megsértettük a törvényt? Nem írsz annyit - legyintett Bari és faképnél hagyta a béna Bandit. - Csinálhatsz vele, amit akarsz! Még oda is elviheted.

A nagy szemű kovácssegéd tétován tekingetett az ismerős falak, a használt bútorok között. Mihez kezdjen? Rendezgette cókmókját, a szakadt, vállszíjas aktatáskájába rakosgatta. Hirtelennek tűnt az egész, elfogadhatatlannak, hiszen félresöprik, amikor a legjobban dolgozik? Hol itt az ész?

Bűnös, mert jót akar? Ütnek rajta, mert nem kiabálja, hogy feszítsd meg?

„Harcolni fogok! - gondolta eltökélten, ahogy kilépett a pártirodából és lassan haza indult. - Egykönnyen nem adom fel.”

A szobába zárkózott, révedező tekintettel bámult a padlóra, karba tett kézzel üldögélt, hagyta, hogy múljék az idő. Majd használt táskáját az asztalra tette, szedegette belőle a kék borítójú füzeteit, feljegyzéseit, ceruzáit. A páros szekrényben lelt helyet nekik, táskáját a kemence kuckójába csapta.

„Megint megkaptam - gondolta elkeseredve -, ennyire hitvány lehetek, hogy hol az egyik, hol a másik rúg belém? Nem ezt hittem magamról. Akkor meg miért történhet ilyesmi?

Ha velem megesett, másokat se kímélhetnek. Dróton rángatóznék? Hiszen én nem ezt akartam, de félrelöktek. Mi lesz a vége? Az acsarkodók alja üthet - vághat? Nem tűrhetem, kivizsgálást kérek az ügyben, a pártkönyvemet meg le nem adom.”

A szobába zárkózott, révedező tekintettel bámult a padlóra, karba tett kézzel üldögélt, hagyta, hogy múljék az idő. Majd használt táskáját az asztalra tette, szedegette belőle a kék borítójú füzeteit, feljegyzéseit, ceruzáit. A páros szekrényben lelt helyet nekik, táskáját a kemence kuckójába csapta.

Eleven eszű apósa köhécselt az ajtóban. A műhelyből szaladt fel, s ahogy megpillantotta Bandi savanyú ábrázatát, sejtette, hogy kellemetlenség érte vejét. Megkavarta szőrös mellét, és ezt kérdezte.

- Kiestél a virágkosárból?

- Az igazamat nem hagyom, olyan aztán nincsen.

- Nincs itt igazság sehol, talán még az égben sem.

- Ugyan már, ha egyenlőség van, igazságnak is lenni kell! Enélkül csak hátrafelé araszolgatunk.

- Jól kifizettél! Persze, hogy egyenlőek vagyunk, csak vannak köztünk egyenlőbbek - legyintett a kovács, ment a dolga után, de még visszafordult. - Idővel majd észreveszed ezt a kurva nagy egyenlőséget, csak meg ne ártson! Mint az igazság.

- Ne fesse az ördögöt a falra, úgysem jön el!

- Azért vontak ki néhány embert megint a forgalomból? Mi? Megdádázzák őket, el ne felejtsék, hogy egyenlőek! - húzta el a száját Major István. - A végén még annyira egyenlőek lesznek, hogy bele is halnak. Fene a buta fejüket, hogy nehezükre esik az ilyen egyenlőség!

Fillér Gábor lakáshoz jutott. Az öreg Váradi egyik üres házát négy család foglalta el. Ahogy a szoba-konyhában szétnéztek, a rendőr zöld katonaládáját a padló közepére tette.

- Ez az - mondta lelkesen feleségének, a szép Major Erzsikének -, fedél van a fejünk felett. - Levetette a sapkáját, megsimította a hátrafésült, dús haját.

- Sokáig akarsz itt élni? - húzta el a száját a barna hajú, nyúlánk asszony, és az arca pirosodni kezdett. Makrancos kis szája megnyílt, és kivillogtak fehér fogai. Kendőben, rövid kabátban, a meleg szoknya alatt pamutharisnyában, lapos, gumitalpú cipőben állt a feketére koszolódott szoba közepén.

„Alig nagyobb ez, mint a malacól” - gondolta.

- Egészen tetszik, de találunk majd szebbet, kényelmesebbet is. Kinek lenne, ha nekünk nem?

- Kinek fizetjük a lakbért, Váradiéknak?

- Az elöljáróságnak. Ezentúl már ez a ház sem a gazdag uramék tulajdona - mondta erélyesen s megnyalta a száját, és erős szemöldökét hirtelen összeráncolta, hosszúkás arca haragosnak tűnt, kerek szeme elborult és sötétebben csillogott. - Méghogy Váradiéknak?

A fiatalasszony fonott szatyrot lóbált a kezében, annyira megijedt a hatóság által kiutalt lakástól, hogy nem merte elgondolni sem, miként rendezi be. Régebben, amikor még a szülői házban élt, gyakran megfordult náluk a gazdag paraszt család, mert törekvő apja is a falu elejéhez tartozott. Ki hitte, hogy egyszer még a Váradi-házak egyikének a sarkába szorul, a tulajdonosok akarata ellenére, s még örülnie is illenék, mert végre valahára vége az árendáskodásnak, az albérletből-albérletbe való költözködésnek. Szorongás fogta el, arra gondolt, majd gúnyolódnak rajta, leszedik róla a keresztvizet, ha egyáltalán szóba állnak vele. Ez a mamlasz férje legalább a ház felét kérné, ha már így adódott, egy rendőr törzsőrmester azt igazán megteheti.

- Jobb lesz most már nekünk?

- Erősen hiszem.

- Apámat miért büntetitek? - kapott idegesen hajához a barna, dió nagy szemű asszony -, kinek ártott, hogy így megnyúzzátok?

- Nem én döntöttem róla, de nem is elleneztem!

- Egy jó szavad sincs az érdekében? Az lehetetlen.

- Nincs. Miért is lenne?

- Mit csináltok vele? Megnyúzzátok, mint a falut?

- Ahogyan érdemli a sorsát, úgy boldogul.

- Mi is? Úgy gondolod, hogy mi is?

- Az égig nőhetünk, most se vagyunk akárkik, a kutyafáját.

- És mi az ára, micsoda? Semmit sem mérnek ingyen - komorodott el a szép Erzsike, szatyrát a koszos padlóra tette, s hosszú ujjaival megsimította a férje borostás arcát. - Félek a rendőrködésedtől, de ha már eladtad a lelkedet, akkor add el teljesen, legalább a fiunknak könnyebb legyen!

- Eddig nem éltem - mondta a rendőr határozottan, fel s alá járkált az üres lakásban. - Régen gazduramék belém törölték a lábukat. Annyit változott a sorsom, hogy ép ésszel alig felfogható. Jó kezekbe adták ezt a fegyvert - csapott tenyerével a pisztolytáskájára.

- Gáborka alig ismeri apámat, anyámat. A szüleinket, nagyszüleinket is megtagadtatják velünk? Így mire jutunk?

- Major Istvánnal mit parolázzunk? Amikor hozzám jöttél, kitagadott, engem meg emberszámba se vett - borult el a fekete szemű rendőr kedve. - Miért? Annyira nagyra látott, hogy suba subához, guba gubához?

- Ki törődik már azzal? Nem érdekli őt, csak a föld és a műhely, hogy dolgozhasson! Minek kínozzátok? Rossz kovács talán, felesleges a munkája? Dehogy! Szép a háza, hát lehetetlenné teszitek. Pedig az öcséd is ott melengeti az ülepét.

- Egészen más az ábra, egy újjal se nyúltunk apádhoz!

- A szemem kisül a szégyentől, hogy koldusok sorsára alacsonyodtam, ráadásul a családból meg csúfot űztök! Ha olyan nagyra vagy az egyenruháddal, akkor miért nem segítel rajta? - kérdezte sírós, magas hangon az asszony, s az ablakhoz fordult. - Leesik az aranygyűrű az ujjadról? - szűkült össze hideg szeme.

- Azt nem tehetem, Zsóka - s békítőleg megölelte a feleségét, aki kibújt a kedveskedő mozdulatából.

- Ezt a kriptaszagú odút lakhatóvá tesszük, nem szívesen halnék meg a falai között. Még a krajcárokat is a fogamhoz verem, csak jussunk már előbbre!

- Nekünk minden sikerül, meglásd, hogy sikerül.

- Sikerüljön is, éppen ideje - enyhült meg a ritkaszép asszony, s az ajtóhoz kísérte a férjét, aki szolgálatba igyekezett -, eddig igencsak ránk járt a rúd. Sajnos, én a mundértól se remélek oly sok jót.

Ahogy egyedül maradt a sivár lakásban, sírva fakadt. A fonott szatyrára roskadt a szoba közepén, az arcát két kezébe temette, s könnyei végigpatakzottak barna anyajegyes, ovális arcán. Testét meg-megrázta a zokogás, csuklani kezdett, hirtelen eszébe jutott, hogy vizet kellene innia, de egy korty sincsen, az udvari kútból felhúzhatna egy vödörrel, ám azt a vizet ő le nem nyeli. Befogta az orrát, megszorította, s ettől megszűnt a csuklása, sírása is alábbhagyott. Keskeny orra vöröslött a szorítástól, amikor letörölte a könnyeit.

„Ezt érdemeltem én a sorstól - gondolta -, hogy még egy elfogadható lakásom sincsen? Ennyire büntet a házasságomért? Szívem szerint választottam, mit bántam akkor, kiféle, miféle a kedvesem, szó nélkül követtem. Kijutott a jóból, olyan szoba-konyhában húzódtunk meg, hogy amikor Gáborka megszületett, már levegőt se kaptunk. Hiába könyörögtem, béküljünk ki a szüleimmel, apám biztos megbánta már, hogy ellenségesen viselkedett az esküvőnkön, s költözzünk a Major-házba, kényelmesen elférünk, az uram makacs természetével nem bírtam. Annyi év, várakozás után kiutalják ezt, kiszúrják a szemünket ezzel a koszfészekkel? - úgy érezte, hogy megfullad, felpattant dühösen, kitárta az ablakokat, legalább levegőt kapjon. - Lopakodva, sötét este kopogtathattam anyámék, de nékik is csúfosan beborult az ég, senki sem húzhatja ki a tüskét a talpukból.

Ragaszkodom ehhez a melákhoz. Áldott jó ember, kenyérre lehet kenni, azt se bánja, ha a sor végére kerül, holott elöl a helye. Csak ne lenne élhetetlen!”

Kifordította a szatyrát, elhasznált, kötött kardigán esett a lába elé. Nézegette, majd letépte róla a gombokat, s a padló közepén hagyta. Hófehér karján felgyűrte a ruháját. A szatyrot kivitte a konyhába, s az udvarról vödör vizet hozott, szétlöttyintette a szobában, csörgött a vödör lánca, de nem törődött vele. Lehúzta a cipőjét és a harisnyáját, a szoknyáját felgyűrte és combjai közé szorította, a padlóra térdelt, lehajolt és csutakolta, mosta körömszakadtáig.