Vizler-Nyirádi Luca

Kismadaram

Szerző: Vizler-Nyirádi Luca

Borító: Szabó Imola Julianna

© Vizler-Nyirádi Luca és a CSER Kiadó, Budapest,
2024

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-759-6

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Vas Gabriella

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

I.

Poros a föld
ég és pokol közt

1.

– Keljen fel az uraság! Itt a reggelije! – hallotta Géza a börtönszolga dohánytól karcos, gunyoros hangját.

A veszprémi ügyészség magánzárkái homályos folyosón sorakoztak, mint sötét, szuvas fogak egy szörnyeteg szájában. A fogház alagsorába csak a szellőzőkön jutott be némi napfény, ráadásul az utolsó, 55-ös cellát úgy helyezték el, hogy csak az közelíthesse meg, akinek dolga van a lakójával.

Dezső, a fegyőr óvatosan fordította el a kulcsot a zárban. Az a hír járta, hogy az „55-ös” veszélyes bűnöző, gyilkos, aki hol így viselkedik, hol úgy. Halkan sír, majd hirtelen vad őrjöngésbe kezd, tépi a haját, aztán csak ide-oda kapkodja tekintetét, mintha elképzelése sem lenne, mit keres ott.

A börtönszolga, szemét a priccsen fekvő sötét alakon tartva letette a tálcát a rács melletti asztalszékre, de a fogoly nem reagált az érkezésére. Még akkor sem mozdult, mikor újra kattant a vasajtó zárja és a folyosón elhaltak Dezső léptei.

Géza nem aludt: meredten bámulta a fekete, penészes falat. Lábát maga alá húzva, karját keresztbefűzve az oldalán hevert. Azon tépelődött, milyen érzés lehet megtapintani a falon lerakódott éveket, emlékeket, a keserűséget, amit egy ilyen zárka őriz. Vajon lenne-e ereje kinyújtani az egyik ujját, hogy hozzáérintse a kövekhez, melyeknek annyi hát dőlt már, melyek annyi néma tépelődésben eltelt nap tanúi voltak? Aztán rájött: nem érdekli, mennyi fájdalmat gyűjtött magába az évszázados penész, hiszen az ő szívére telepedett szenvedéssel semmi nem ér fel. Mégis tovább bámulta a falat, szemét csak akkor csukta le, amikor már szúró fájdalmat érzett benne.

Mikor felébredt, nem tudta, mennyit alhatott, milyen nap van, sem azt, hogy épp sötét vagy világos van odakint. Inkább újra behunyta a szemét, maga elé képzelte felesége gyönyörű arcát, kislánya kacagását. A fogház azonban élni kezdett, lépések hangzottak, majd megjelent két fegyőr és nevén szólították.

– Bárdy Géza! Jöjjön szépen velünk, a királyi ügyész úr már várja.

Érezte, ahogy az őrök a hóna alá nyúlnak és felállítják a priccsről, de hiába próbált talpon maradni, a lábai nem tudták megtartani testét.

– Kérem, csak vegyék elő a térképet, ami nálam volt, megmutatom, hol kapok gazdatiszti állást! – nyöszörgött a két őr között.

– Na, jöjjön szépen, majd a királyi ügyész úrral megbeszéli – próbálta indulásra bírni Dezső. – Nem nekünk kell vallania, nem vagyunk mink senkik itt!

Géza ugyanazt a jól szabott, kék öltönyt viselte, amiben vasárnap feladta magát a rendőrségen. Szőkés haja csapzottan lógott homlokába, de tartása, hiába magasodott fél fejjel az őrök fölé, már nem mutatott büszkeséget. A két fegyőr szenvtelen közönnyel vezette a férfit végig a folyosón, majd betessékelték egy szépen berendezett szobába.

***

– Bárdy úr! – kínálta hellyel a királyi ügyész. – Dr. Kerényi Ernő vagyok, velem fog beszélgetni a következő pár órában. Hogy töltötte az éjszakát?

– Nem emlékszem – felelte egykedvűen Géza.

– Evett az este?

– Nem ettem.

– Dehogynem evett! – fordult vissza az ajtóból Dezső. – Hiszen tegnap este magam adtam be neki a kosztot!

Kerényi tudta: minden idegszálával arra kell koncentrálnia, hogy vallomást csikarjon ki Bárdyból. A foglár kéretlen megszólalása kizökkentette jól felépített gondolatmenetéből.

– Maguk elmehetnek – szólt hidegen a martalócokhoz, rájuk sem pillantva kerek szemüvege mögül.

Kerényi alacsony, egyenes hátú, őszinte tekintetű férfi volt. Szalmaszínű haját rövidre nyíratta, ruháján semmilyen felesleges dísz nem kapott helyet. Bár öltönye finom anyagból, gondos munkával készült, a praktikum, a kényelem és az egyszerűség benyomását keltette. Hosszú évtizedeken át épített karrierje, alázatos munkaszeretete a királyi ügyészi székig juttatta Kerényit, és bár már csak pár éve volt hátra a nyugdíjazásáig, ugyanolyan fiatalos hévvel vetette bele magát egy-egy ügybe, mint régen.

Géza egész testében reszketve, görnyedten állt vallatója előtt.

– Szédülök, rosszul érzem magam – nyögte. – Az egész testem olyan, mintha valami nagy nehézség nyomná.

– Ugyan, ugyan Bárdy úr, hát még mindig nem jött meg a jobbik esze? – csóválta a fejét a királyi ügyész, aki bízott benne, hogy az elszigeteltség hamar megtöri a jobb körülményekhez szokott fiatalembert. – Rédey vizsgálóbíró úr minden iratot átküldött tegnap este, így volt alkalmam áttanulmányozni az ügyét, de sokkal egyszerűbb lenne, ha Ön mesélné el.

– Milyen nap van ma? – kérdezte a padló mintáját bámulva Géza.

– Csütörtök, Bárdy úr, október hó hatodika. Azt tudja, hogy milyen évet írunk?

– 1924 vagy 25, azt hiszem.

– Helyes, helyes, 1924! Látja, Bárdy úr, megy ez. Akkor nézzük, mire emlékszik a pár nappal ezelőtt történtekből, nem volt az olyan régen!

– Nem tudok semmit! Nem tudok semmiről. Nem emlékszem semmire. – Géza elsírta magát. Nem szégyellte a könnyeit, sőt: úgy érezte, ha tehetné, addig sírna, amíg minden fájdalom ki nem szökik a testéből. Végül leereszkedett az íróasztal előtt álló székre és felnézett.

– Ügyész úr, hadd beszéljek Önnel délután! Most engedjen el, kérem!

– De hát Bárdy úr, most is csak ketten vagyunk itt, segítek, ne féljen, nem kell délutánig várni – próbált a királyi ügyész bizalmat ébreszteni a fiatalemberben. – Vegyük sorra, mire emlékszik abból a bizonyos vasárnapból! Tudok idézni a rendőrségnek adott vallomásából, hátha így könnyebb lesz megerősítenie a történteket. Ön, Bárdy Géza, veszprémi lakos, 1924. október másodikán, egy vasárnapi napon együtt ebédelt felesége családjával, annak nevelőapjával és nevelőanyjával, amikor is hátulról meggyilkolta apósát. Így történt?

A gyilkosság szó hallatán Géza fészkelődni kezdett, felpattant, visszaült, majd egy nagy sóhaj közepette csak ennyit válaszolt:

– Arra emlékszem, hogy ebédeltünk.

– Miért lett ilyen ideges, Bárdy úr? – húzta fel a szemöldökét Kerényi. – Netán el akar titkolni valamit?

– Nem tudom, mi történt. Ebédeltünk. Beszélgettünk. Jó hangulatban telt az ebéd. Mást nem tudok felidézni.

– Így nem jutunk sehová… – dőlt hátra a székében a királyi ügyész. A vizsgálóbíró, akitől az iratokat átvette, már jelezte felé: a fiatalember talán szimulál, hogy mentse a bőrét. Kerényi egyelőre nem tudta hová tenni a történteket: hogyan kerülhet valaki olyan önkívületbe egy családi ebéden, hogy megöljön egy másik embert? És hogyan törölheti mindezt memóriájából, főleg, miután beszámolt tettéről a rendőrök előtt? Miért nem erősíti meg első vallomását? Abban azonban Kerényi biztos volt: nem lesz egyszerű dolga, ha nem egy őrülttel, hanem egy megátalkodott gonosztevővel áll szemben.

***

A kihallgatás hosszú órákig húzódott még, ám Géza továbbra sem vallott az iratokban szereplő szörnyű bűntett részleteiről, így Kerényi nem tudott mást tenni: visszavezettette a cellájába. Ebéd után a börtönszolgák egy szűk helyiségbe vezették Bárdyt , ahol az némán tűrte, hogy fekete tintapárnára nyomják az ujjait és lenyomatot vegyenek róluk. A rab nem ellenkezett: még mindig képtelen volt felidézni, hogyan jutott idáig. A királyi ügyészen kívül, akivel délelőtt beszélt, még egy férfit látott a szobában, de nem ismerte fel.

– Értékeljük, Bárdy úr, hogy együttműködik velünk a procedúra során – szólt Gézához nyájasan Kerényi. – Az ujjlenyomatokat holnap reggel azonnal felküldjük Budapestre az Országos Bűnügyi Nyilvántartóhoz, hogy a daktiloszkópiai fényképek alapján ott is kutassanak, vajon nem terheli-e valami más is a lelkét. Hacsak nem akarja magától elmondani… Úgy minden egyszerűbb lenne. Rédey úr, van valami hozzáfűznivalója a vizsgálathoz?

– Nincs, királyi ügyész uram, kíváncsian várom, milyen eredményeket kapunk vissza – szólalt meg most a magas, középkorú férfi sűrű bajuszát simítgatva. Fél szemmel a fogvatartottat figyelte, vizsgálgatta a reakcióit, szeme állását, mindent, ami segíthet eligazodni rajta.

Rédey Andor, veszprémi törvényszéki vizsgálóbíró sok ügyet látott már élete során, de egyik sem dúlta fel még annyira szeretett városa életét, mint ez a mostani. A kegyetlen gyilkosság áldozata a híresen jótékony, mindenki által becsült és szeretett Árvay Márton volt, így hatalmas nyomás nehezedett a rendőrségre és a királyi ügyészségre, hogy mihamarabb megoldják az ügyet. A lakosság mindennap lázas türelmetlenséggel várta a híreket, a fővárosi lapokat, csak ezekből elégíthették ki kíváncsiságukat a nyomozás fejleményeiről. Rédey nem sokkal korábban maga volt szemtanúja, ahogy délben megérkezett a veszprémi pályaudvarra Az Ujság aznapi számának hatalmas, százakra rúgó kötege, amelyet a hírszomjas veszprémi közönség néhány perc alatt szétkapkodott.

– Rosszul érzem magam! – fakadt ki Géza, csapzott hajába túrt, arca falfehér lett. Rédey arcán még ekkor sem látszott egy rezdülés sem, közönyösen bámulta a szerinte jól megrendezett színjátékot. Kerényi a biztonság kedvéért a törvényszéki orvosszakértőért küldött, aki pár perc múlva sietve a szobába lépett.

– Jó napot, Szolnoky Ferenc vagyok – mutatkozott be a doktor, miközben kitapintotta Bárdy pulzusát. – Én fogom megvizsgálni, kérem, ne ellenkezzék, segíteni szeretnék. Mondja, mi a panasza? Mit érez?

– Engedjenek lefeküdni! – nyöszörgött a fiatalember. – Rosszul érzem magam, nem értik?

Szolnoky doktor két kollégájára nézett, némán bólintott, mire az ügyész csalódottan visszavezettette a férfit az 55-ös cellába.

– Doktor úr, kérem, legyen rá gondja, hogy megfigyelje a fogvatartott viselkedését – bocsátotta el a törvényszék orvosát a királyi ügyész. – Meg kell tudnunk, vajon mi áll annak hátterében, hogy ilyen konokul kitart amellett, hogy nem emlékszik semmire.

– Szimulál, én mondom! – csapott az asztalra Rédey. Még a gondolattól is elborzadt, hogy egy ilyen horderejű ügy holmi színjáték miatt esetleg megoldatlan marad. – Nem látok mást magam előtt, mint egy notórius alakot, aki egész viselkedésével a hatóságokat akarja félrevezetni. Kedden – mindössze két nappal a gyilkosság után, szinte az egész napomat azzal töltöttem, hogy szóra bírjam, de minden fáradozásom hiábavalónak bizonyult. Bárdy nem ad magyarázatot arra sem, hogy ha most önkívületi állapotra hivatkozva védekezik, akkor nem sokkal a gyilkosság után hogyan tudott vallomást tenni a rendőrségen.

– Miből gondolja, vizsgálóbíró úr, hogy valójában nem zavart az elméje? – kérdezte Kerényi. Tudta: a vádemelésnek biztos lábakon kell állnia ebben a szövevényes ügyben, ehhez pedig minden szakértő vélemény fontos lehet.

– Tegnap egész nap arra szerettem volna rávenni, hogy saját maga beszélje el a történteket. Ő azonban makacsul kitart: mindenre azt válaszolja, hogy nem emlékszik semmire. Majd hirtelen felüvölt: „Az anyám meghalt! Táviratot kaptam! Engedjenek oda!” Túljátssza, higgyék el nekem. Bizonyos vagyok benne, hogy nem vall normális lelkiállapotra, ha valaki vasárnap, egy jóízűen elfogyasztott ebéd után lelövi az apósát – fejezte be szónoklatát induláshoz készülődve a vizsgálóbíró. Leemelte a kabátját a fogasról, megigazította haját kopaszodó halántékán, és feltette kalapját. – Mégis meg vagyok győződve arról, hogy a különös viselkedése pusztán átmeneti jellegű. Amikor majd a tisztelt királyi ügyész úr szembesíteni fogja a feleségével, valamint elébe tárjuk a terhelő bizonyítékokat, mindent beismer majd, amit már egyszer megtett a veszprémi rendőrök előtt.

– Hagyjuk pihenni egy kicsit – motyogott maga elé Kerényi ujjait összeérintve. – Addig áttekintem az iratokat, de aztán teljes erővel folytatjuk a kihallgatást. Amint elkészülök a jelentések áttanulmányozásával, haladéktalanul indítványt teszek a vizsgálati fogságból történő letartóztatásra, szándékos emberölés miatt.

Rédey egyetértőleg biccentett, kilépett az ügyészség folyosójára, majd a hideg, októberi délutánon hazasétált, magára hagyva az eseten töprengő kollégáját.

2.

Géza addigra már erőtlenül hevert kemény fekvőhelyén. A fegyőrök cipelték az eldugott celláig, mivel lábai megint felmondták a szolgálatot. Szolnoky doktor úgy ítélte meg, senkinek nem lesz hasznára, ha a rab fizikailag megtörik, így legyengülését megelőzendő idegcsillapítót adott be Bárdy karjába. Dezsőt a cella elé állította, hogy figyelje a fogoly minden mozdulatát; úgy gondolta, többet megtudhat így az ember egy gyanúsítottról, mintha erőszakkal próbálnák kihúzni belőle titkait.

– Hiszem, hogy a magány jót tesz – magyarázta az orvos Dezső kelletlenségét látva. – Amikor az ember kettesben van a saját lelkével, viselkedése talán minket is hozzásegít, hogy megtudjuk az igazságot.

Géza testében szétáradt a nyugtató, érezte, hogy elméjén enyhül a napok óta kínzó nyomás. Még kissé kapkodva szívta be a nyirkos levegőt, de gondolatainak lassan sikerült elhagynia a szennyes helyet.

***

Géza kényelemben töltötte fiatal éveit a ságvári családi birtokon, de érezte: ő többre hivatott, mint hogy apja nyomdokaiba lépve a gazdaságot irányítsa. Szerette a földet, hiszen az tartotta jómódban őket, de nem akart nap mint nap a napszámosokkal, parasztokkal vesződni, koszosan, porosan hazatérni egy-egy izzasztó nap után.

Édesapja, Bárdy László magas, szikár, kemény ember volt, gondos, becsületes gazda, aki nagy megbecsültségnek örvendett az egész városban. Nem volt végtelenbe nyúló birtokuk, nem fürödtek aranyban otthon, de mégis mindenük megvolt, ami a kényelmes élethez elengedhetetlen. László, bár úgy nevelték, hogy férfiként az érzelmeknek ne kerítsen nagy feneket, mégis mindennél jobban szerette feleségét és egy szem gyermekét. Géza, akárhányszor apjára gondolt, makulátlanra fényesített csizmáját és pitykés kabátját látta maga előtt, hallotta fülében csengeni a gyengéd kérést, miközben ő a szobában olvasott: „Gyere ki velem a földre!” Egy kezén meg tudta számolni, hányszor ölelte meg az apja, anyja szerint ugyanis férfiak közt ez nem helyénvaló, ennek ellenére, ha Géza valamit jól csinált, mindig megkapta érte az elismerést édesapjától, sőt, talán még egy hátbaveregetést is.

Amennyire apja dolgos, szorgalmas férfit akart nevelni Gézából, édesanyja annyira betegesen óvta mindentől, ami nyers és parasztos, még a többi, vele egykorú fiútól is. Mintha a család szeme fénye érinthetetlen lenne mindenki számára.

Császár Teréziából sugárzott a szépség és a természetes elegancia. Szülei igyekeztek előkelően nevelni, majd jól kiházasítani őt, ám a sors nemesi cím helyett csupán gyönyörű, arisztokratikus arcélt és egy gazdálkodó férjet juttatott neki. Megjelenése mindig makulátlan volt, szeme kellemes vágású, de hidegkék tekintete ridegséget kölcsönzött küllemének. Már korán meglátszott, hogy fia az ő vonásait örökölte. Géza keze puha volt, mint egy lánynak, ujjai hosszúak. Az öreg Bárdy számos munkát maga végzett a ház körül, és a földeken is marokra fogta a szerszámot, ha kellett, így nehezen viselte, hogy egyetlen fia az idő nagy részét édesanyja társaságában tölti.

Teréz szerint Géza nem volt való átlagos társaságba, attól félt, hogy még eltanul valami helytelen viselkedést. Ő többre volt hivatott, mint a helyi parasztokkal vagy kisurakkal való időtöltés. Anyja attól is féltette, hogy a mezőn fusson egyet és egyenesen gyűlölte, ha lóra ült. A fiú ezért legtöbbször magányosan üldögélt a házban könyveivel. Teréz zongorázni tanította, és rendszeresen gyakorolták a szép beszédet. Olykor Géza, hogy elmeneküljön anyja uralma alól, bebújt a kertben álló kukoricagóréba, és ott, a halom tetején heverészve álmodozott: mennyi mindent elérhetne, ha szabadon engednék! Nézte a világot, és azon gondolkodott, vajon mennyi lesz az övé abból, ami a deszkákon túl van.

Csak nézte, ahogy a lemenő nap fényében a góré deszkái csíkokat vetettek fehér ingére. Azt gyakorolta, hogyan állhatja tekintetével a szemébe vetülő fénycsóvát. Ilyenkor azt képzelte: egy nála hatalmasabbal néz farkasszemet, aminek úgy gyengül az ereje, ahogy az ő kitartása erősödik. Mikor anyja kereste, csak szétrugdosta a góréban tornyosuló kukoricát, majd belefeküdve magára húzta a halmot, hogy csak az orra látszott ki. „Ilyen lehet a sírban” – gondolta, mégis nyugalom járta át a testét, ahogy kis időre megszabadult anyja szorításától.

Édesapja olykor kirángatta az otthoni, fullasztó bezártságból, kivitte az istállóba, felnyergelték a lovakat és kivezették őket a föld mellett húzódó erdei ösvényre. A nemes állatok patája cuppogott az eső áztatta földúton, szőrük ragyogott, ütemesen bólogattak egymás mellett, míg lovasaik néha elhajoltak egy-egy útjukba kerülő faág elől. Gézának ugyan volt saját lova, mégis mindig kikönyörögte, hogy édesapja fiatal ménjét ülhesse meg: úgy még magasabbról nézhetett le a világra, bár lábaival még alig érte át a csődör széles hátát, irányítani is alig tudta.

– Ne tépd a száját, fiam! – rótta meg az apja, mikor erővel akarta uralni az állatot. – A lovakat nem görcsös kézzel kell rávenni arra, amit akarsz. Minél több bántást kap, annál konokabb lesz.

– De hogyan csináljam, édesapám? – rángatta a szárat Géza. – Ez a makacs dög nem szeret engem, nem arra megy, amerre én akarom. Pedig én ülök a hátán, nem ő az enyémen!

– Nem szeretnie kell annak, fiam, hanem együttműködnie! Az meg csak olyan lénynél megy erővel, amely híján van az értelemnek. Puha legyen a kezed! A szár a kapcsolat közted és a ló között. Higgy nekem, érez ő mindent, amit te. Ha gonosz vagy haragos gondolatok cikáznak az agyadban, a lovad sem lesz boldog. Simuljon a szár a lovad nyakára, és feküdjenek a száron az ujjaid úgy, mintha csak egy selyemszalagot akarnál szorosabbra húzni.

– De hát egy ekkora lónak úrra van szüksége! Aki megmondja, mit csináljon. Baj lenne, édesapám, ha a lovak azt tehetnék, amit ők kitalálnak!

– A lónak lovas kell, nem úr – zárta le a vitát László. – Lelj társra ezekben a csodálatos állatokban, ne a szolgát keresd, mert azt sosem fogod megtalálni bennük. Ha akar, levet a hátáról, betöri a fejed vagy összezúzza a bordáidat, hogy örökre benned szorul a ki nem mondott szó. De ha tisztelettel, puha ujjakkal bánsz vele, engedi majd, hogy irányítsd, azt teszi, amit te akarsz. De egyet sose felejts el: nem azért teszi, mert erősebb vagy nála. Hanem mert akar hallgatni rád.

Apja az út hátralévő részében a föld művelésének szokásait, a napszámosok irányítását, a jó termés rejtelmeit taglalta, de Géza még az előző beszélgetésen törte a fejét. Nem hitt apja szavainak. Biztos volt benne: édesapja azért tudja megülni ezt a hálátlan mént, mert nagyobb és erősebb fiánál. Titkon mégis megpróbálta a szárat finom kézzel megérinteni, de a ló még mindig nem engedelmeskedett, így elkönyvelte magában: édesapja bizonyára téved. Makacs állathoz jó szoros zabla és emberi erő kell! Ő bizony sosem fog finomkodni, hanem erős kézzel megszerzi, amire vágyik. Nem barátja lesz a föld, mint apjának, ő ura lesz az uradalomnak, nem szolgája! Felnézett a szélben táncoló falevelek közt átszűrődő fénybe, és szemét lehunyva igyekezett örökre magába szívni a pillanatot, amikor elhatározta: több lesz annál, mint amit születésénél neki szánt a sors. Kifújta tüdejéből a levegőt, fejét hátra szegte, lazára engedte a szárat, és most utoljára hagyta, hadd vigye a ló, ahogy neki tetszik. Míg átadta magát az arcát csiklandozó napfény játékának, nem vette észre, hogy lova is elengedett, fejét előre hajtotta, és elégedetten prüszkölt egyet a friss, erdei levegőben.

***

Géza egyre biztosabban tudta: mielőbb el kell kerülnie otthonról. Mikor elég idős lett, a végtelenségig kérlelte apját, engedje el egy másik városba továbbtanulni, hogy addig megszerzett tudása ne vesszen kárba és vihesse valamire. Bár apja nem örült fia vágyainak, titkon azért bízott benne, hogy egyszer megjön az esze és hazatér, hogy átvegye a neki szánt örökséget. Bár ő maga sem akarta igazán, hogy fia elhagyja őket, még feleségét is meg kellett győznie, hogy mondjon le fia felügyeletéről egy időre. Úgy hitte, Géza anyja már a gondolattól is ágynak esne, hogy imádott fia egy idegen városba menjen, rossz akaratú emberek hatása alá kerüljön, vagy ne adj’ isten, egy nála szegényebb, alsóbbrendű lány megfűzze magának és elorozza tőle.

– Van itt valami, amiről szót kell ejtenünk – vágott bele egy hosszú, dolgos nap után László az ebédlőasztalnál ülve.

– László, azonnal vegye le azt a csizmát, és váltson ruhát! – rivallt rá felesége mit sem törődve a komoly hangvétellel. – Hányszor mondtam, hogy nem tűröm az étkezőasztalnál a koszt és ezt a visszataszító lószagot. Most nézze meg, hogy néz ki ez a gyönyörű szőnyeg, nemrég tisztíttattam ki! Isten őrizz, hogy a szék kárpitja is átvegye a szagot!

Géza lesütött szemmel ült az asztalnál, lassan, észrevétlenül lesimította nadrágszárát, megfeszítette mellényét, megigazította szépen fésült haját, hogy anyja legalább benne ne találjon kifogást. Apja lehorgasztotta a fejét, kiment, és átcserélte ruháit. Belebújt a legszebb fehér ingébe, hátha így nem lesz több fennakadás a beszélgetésben, és könnyebben tudja meggyőzni feleségét fiuk taníttatásáról.

– Miről akart beszélni? – kérdezte Teréz a levest kanalazva. Arcán még mindig az a jól megszokott fintor ült, akárhányszor a föld „illatát” érezte valahol.

– Géza jövőjéről kellene határoznunk.

– Fiam, te a hátam mögött szövetkezel apáddal? – fordult oda mereven Gézához. – Netán már most ultimátummal álltok elő?

– Nem, édesanyám, dehogyis – mentegetőzött Géza, de akaratlanul is elpirult, és lehajtotta fejét.

– Rám nézz, ha hozzám beszélsz!

– Elnézést, édesanyám! – Géza a szeme sarkából felpillantott anyja márványszerű arcára.

– Mi ez az egész, László? – fordult az asszony most férjéhez.

– Géza, hát, hogy is mondjam, nem mutat túlzott érdeklődést a gazdálkodás iránt – fogott bele újra László.

– Még jó hogy! – emelte fel orrát Teréz. – Ő sokkal többet is elérhetne, mint egész nap a napszámosokkal perlekedni vagy holmi lovakat csutakolni.

Akárhányszor Teréz a lovakról beszélt, László elkomorodott. Környezetében senki más nem szólt ilyen lenézően ezekről a gyönyörű, nemes állatokról. Elkeserítette, hogy pont feleségétől hall ilyen beszédet, ráadásul titkon félt is attól, hogy fiuk fejét is ezzel tömi közös tanuló óráikban. Eszébe jutott a mozdulat, ahogy Géza keze megfeszült a lovaspálcán.

– Nehéz szívvel, de be kell ismernem, hogy Gézának a vidéki, birtokos életnél jobb lenne egy városiasabb környezetben, komoly iskolában tanulnia. Az uradalmak irányítását ott is elsajátíthatja, a földdel kapcsolatos munkát pedig bármikor megtapasztalhatja itthon, ha mégis hazahúzna a szíve.

Teréz egy pillanatra maga elé képzelte, mi lesz ővele, ha fia nem lesz többé a közelében, ha nem lesz senki, akit irányíthat az élet útvesztőiben. Rettegés fogta el, légszomj kezdte gyötörni, mégis sikerült úrrá lennie magán és távlati terveire koncentrálni. Gyermeke féltésénél egyetlen dolog volt még erősebb benne: az a becsvágy, hogy fiából egyszer nagyúr legyen számtalan szolgával. Így, bár László vérre menő vitákra készült lélekben, felesége a vártnál nyugodtabban fogadta az érvelést.

– Hová tervezi küldeni, László?

– Veszprémbe, Mama! – csillant fel Géza szeme a hirtelen hangulatváltásra.

– Hallgass, fiam – intette le egy mozdulattal anyja. – Apádat kérdeztem.

– Veszprémre gondoltam. A gimnázium után akár gazdasági akadémiát is végezhetne.

– Ott rokonok is szemmel tarthatnák… – fűzte tovább a saját agyában megfogalmazódott gondolatatait Teréz. – Ott lakik az egyik unokahúga, ugye László?

– Igen, a Kovácsnak a lánya.

– Akkor, ha megegyezünk a részletekben, és Géza mindenáron tartja magát a megállapodásunk pontjaihoz, áldásomat adom rá – zárta le a témát anyja. Géza nem merte szóra nyitni a száját, félt, hogy elrontja, amit anyja ilyen gyorsan elhatározott. Ámulattal nézte, milyen jól alakult számára a vacsora, el sem merte hinni, hogy valóban Veszprémbe küldik tanulni. Ő, Bárdy Géza egy igazi városban! Ami lüktet, zsong, ezer illat itatja át, és ahol millió lehetőség vár rá. Mit neki szabályok vagy utána vizslató rokon! Szabad lesz végre, a maga ura, ahol az lesz belőle, amit csak akar!

***

– Uraim, tegyék el a tankönyveket! – ütögette ütemesen az asztalt pálcájával Perényi tanár úr. Öblös hangja akár bizalmat is ébreszthetett volna, de az iskolában mindenki tudta: jobb nem ujjat húzni vele. – Ma Bárdy és Breyer a sorosak, hogy makulátlanná varázsolják a tantermet. Mi a feladat, uraim?

– Táblát csíkmentesre törölni, krétákat eltenni, krétaport eltüntetni, vonalzókat a szekrénybe rakni, tintatartókat eltenni, felsöpörni, ajtót becsukni! – skandálta egyszerre a két fiatalember.

A tanár előhúzta mellényzsebéből a lánc végén függő zsebórát, felpattintotta, halkan, száját alig mozgatva számolt pár másodpercet, majd így szólt:

– A többiek mehetnek. De, aki futni merészel a folyosón az áhítatos, elmélkedő séta helyett, annak a tenyere találkozni fog a pálcámmal! – Hogy szavainak nagyobb nyomatékot adjon, párat suhintott a levegőbe, majd kihúzta magát, és egy biccentés kíséretében méltóságteljesen elvonult.

Géza örült, hogy éppen Breyer jön utána a névsorban, mert így rendszeresen vele került párba, ha valamilyen feladathoz beosztották őket. Rajta kívül egyetlen osztálytársát sem érezte közel magához. Anyja féltésének köszönhetően nem tudta, hogyan viszonyuljon a korabeli fiúkhoz. Úgy érezte, könnyebb lekezelni őket, mint megismerkedni velük, de közben szíve mélyén mégis vágyott egy-két közös tréfára, bizalmas beszélgetésre.

Géza az első naptól fogva ragyogott a tanórákon, fegyelmezettségéből és elszántságából cseppet sem engedett. Először minden tanára azt gondolta: az elkényeztetett egyke gyermek nem fogja felelősséggel teljesíteni a kötelezettségeit, de a fiú annyira eltökélt volt, hogy minden vizsgát kiváló eredménnyel zárt. Különösebb érdeklődést vagy tehetséget bármi iránt senki sem látott a fiúban, ő mégis mindig az osztályelsők közé tartozott. Társai azonban nem kedvelték őt. Nem jó eredményeit irigyelték, egyszerűen csak érezték azt a mélyen gyökerező, fegyelemmel párosult ridegséget, amely Géza életének minden percét meghatározta. Géza is kívülállónak érezte magát köztük, hiszen a legtöbb fiú ebben az iskolában cseperedett, szüleik a városban laktak. Géza késve került közéjük, ahogy Breyer is. Talán ez volt az a közös pont, amely úgy-ahogy összekovácsolta őket.

Mégsem nevezte volna barátjának a fiút, hisz számára az iskola mindössze egy állomás volt, bizonyos tudást meg kellett szereznie, hogy továbbhaladhasson magasztosabb céljai felé. Iskolás éveit arra használta fel, hogy kidolgozza élete forgatókönyvét és kitalálja, hogyan legyen belőle valaki. Terveit azonban egyedül szerette volna megvalósítani, nem úgynevezett barátokkal, akik biztosan csak visszahúznák, eltérítenék a számára kijelölt útról. Egyedül a saját szorgalmában hitt.

Az egyetlen, amiben sosem tudott jeleskedni, a testedzés volt. Bár lovagolni, hála édesapjának, jobban tudott, mint a többiek, a labdajátékokban és egyéb erőnléti feladatokban mindig alulmaradt. Olyankor átkozta édesanyjától örökölt finom ujjait, amelyek nem súlyok megtartására vagy vívókard forgatására termettek. Nem úgy az ifjú Breyer József, akivel mintha ég és föld lettek volna ilyen téren: a fiú teste dagadt az izmoktól. Egy egészen kis faluból került a városba, kiskorától kezdve apja mellett dolgozott. Meg is látszott az erején: képes volt bármit felemelni, akár saját diáktársait is. Testvérei közül ő volt az egyetlen, aki protekciónak köszönhetően lehetőséget kapott a városban tanulni, de azzal a feltétellel, hogy tanulmányai befejeztével azonnal hazatér és apját segíti a megszerzett tudással. József azonban nehézfejű fiú volt, egyedül a testnevelés terén tudott kitűnni a többiek közül. Géza nem tekintett rá riválisaként, ezért is töltötte inkább vele az időt, mint a többiekkel.

– A táblát törlöd, vagy a vonalzókat pakolod? – kérdezte Breyer Gézától, miután egyedül maradtak a tanteremben.

– Vonalzók, mi más? – húzta el a száját Gáza. – Undorodom attól a krétaporette szivacstól.

– Ó, ha tudnád, milyen koszban kellett nyúlkálnom nekem otthon, édesapám mellett! – emlékezett vissza Breyer. – A disznók, na, azok körül van aztán minden! Trágya, moslék, legyek! Egy kis krétapor senkinek sem árt.

– Úgy beszélsz, mintha városi úri fiúnak tartanál – vágott vissza Géza. – Tudod jól, hogy én sem kastélyban születtem.

– Pedig legtöbbször úgy viselkedsz – húzta gúnyos mosolyra száját az izmos fiú. Szerette ugratni osztálytársát, ilyenkor érezte egyedül, hogy talán barátság az, ami köztük van. De Géza komoly maradt.

– Nekem az a munka büdös. Én mást akarok az élettől.

– Aztán mire vágysz?

– Többre. Mindenből többre, mint ami apámnak van.

A két fiú ezután alig szólt egymáshoz. József nem értette, hogyan lehet lenézni a föld szeretetét. Kedvelte Gézát, felnézett rá esze és elszántsága miatt, de tudta: amint kikerülnek a gimnáziumból, útjaik végérvényesen ketté válnak, és soha többé nem fogják keresztezni egymást.

Amikor mégis más diáktársakkal együtt volt kénytelen töltenie az idejét, Géza rendszerint lódított családjáról, otthoni életéről. Apja birtokát felnagyította, házuk szobáit, szolgáik számát megsokszorozta. A városban töltött mindennapjai során képes volt hetekig bármiről lemondani, hogy összespórolja az otthonról kapott pénzt, hogy utána látványosan költekezhessen a többi tanuló előtt.

Kollégiumi szobája puritán, már már szegényes volt; ilyenkor azzal védekezett társai előtt, hogy a tárgyak csupán porfogónak jók, az igazi kincs, amire érdemes pénzt költeni, az a tudás és a szórakozás.

– Ugyan már, Bárdy! Milyen szórakozásról beszélsz itt nekünk? – támadtak neki olykor kétkedő osztálytársai, főként Árvay, Gróff és Mayer, akik egész életüket a városban töltötték, szüleik pedig jómódban éltek, és olyan körökbe voltak bejáratosak, ahol Géza még sosem járt. – Mikor mész te szórakozni, és hogy jutsz ki az iskola kapuin feltűnés nélkül?

– Nem gondoljátok, hogy kiadom magam, és azt, ahogy a dolgaimat intézem! – játszotta a sértett hőst Géza a többiek előtt. – Majd meglátjátok, ha elég idősek lesztek, hogy én addigra több évet éltem, mint ti hárman összesen. Ti is tudjátok, hogy van egy pártfogóm a városban, egy dúsgazdag rokon, akihez bármikor elmehetek, ha akarok. Ő mutatja meg nekem a magasságokat és mélységeket, amit csak fel lehet lelni ebben a sötét, titkokkal teli városban.

– Ne légy már ilyen gőgös, Bárdy! – hagyták inkább magára a fiúk Gézát, mégis irigyelték, hogy diáktársuk ilyen fiatalon a világ egy másik arcát is ismeri már.

A rokon valóban létezett, hiszen Géza anyja azzal a feltétellel engedte el fiát az idegen közegbe, hogy kapcsolatot tart férje unokahúgával. Géza hetente egyszer meglátogathatta Kovács Teréziát, aki valójában mindössze egy szűkös körülmények között élő szülésznő volt. Nem volt vagyona, sem fényűző, veszprémi háza, háta idő előtt meggörnyedt, bőre száraz, cserepes lett, nyoma sem volt benne az ifjúi szépség tündöklésének. A vár lábánál, egy szűk lakásban húzta meg magát, és napról napra küzdött az életben maradásért. Gézát mindig örömmel fogadta, hiszen kedves volt a szívének, de unokatestvére legtöbbször csak beköszönt hozzá, majd továbbállt a sok tanulnivalóra hivatkozva. Ez elég volt ahhoz, hogy Teri megnyugtassa kuzinja aggódó szüleit, hogy fiuk él, jól van és szorgalmasan tanul.

Géza hiába próbálta a többi diáknak azt a hamis képet mutatni magáról, hogy jól ismeri a város sötét oldalát, ahol kétes üzletek köttetnek meg, nem ismert ő senkit, aki híres vagy hatalmas lett volna. Városi látogatásai során nagyokat sétált a főtéren, majd összevissza csavargott a szűk utcácskákban. Csodálta a fényesre kopott utcaköveket, amelyek közül itt-ott apró növények bukkantak elő. Áhítattal nézte az egymás mellett sorakozó épületeket, házhelyeket, kiskerteket, ahogy vállvetve támasztották egymást. Ilyenkor mindig azon töprengett, milyen titkokat rejthetnek a lakások, kik laknak a nagy verandás, módos parasztházakban, és vajon mit rontottak el azok, akiknek csak egy sötét lyuk jutott ebben a szép városban. Tudta, sokat kell tennie még azért, hogy neki is mutatós háza legyen itt, amit a járókelők megcsodálnak majd, és ha kilépne a kétszárnyas kapun, összesúgnának a háta mögött: „Itt jön a méltóságos úr!”

Ahogy nézte a tetőgerincek fölött úszó felhőket, egyre messzebbre tévedt iskolájától. Végigsétált a vasút utcáján, ahol tágas kertek tartoztak a nagyablakos házakhoz. Megállt az utca végén, beszívta magába a közeli szántóföldek ismerős illatát, sóhajtott egyet, és csak annyit szólt fennhangon: „Egyszer itt még valami az enyém lesz.”

Tartalomjegyzék

I.  Poros a földég és pokol közt