Herner Dorka

LÉLEKMÓDVÁLTÁS

Önismereti eszközök egy felszabadultabb élethez

Copyright © Herner Dorka, 2023

© Central Kiadói Csoport, 2023

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-199-8 (papír)

ISBN 978-963-614-200-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Illusztráció: Máthé Kata

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

szüleimnek, akiktől kaptam az életet,

gyerekeimnek, akiknek adtam életet

és p-nek, akivel szeretek élni

PROLÓGUS – Halál és újjászületés

Sajnos egyértelmű: meghalt. A harmadik bonsai fám, amit az év elején, születésnapomra kaptam. Fáj, mert úgy érzem, hogy nagy figyelemmel gondoztam, és csak egyetlenegyszer hibáztam: múlt héten az ablakban hagytam, hátha örül egy kis napfénynek. Akkor volt a legnagyobb kánikula, de nem láttam meg időben, hogy rosszul hat rá, mivel az irodában tartom, és teljesen lekókadva fogadott másfél nappal később. Vártam pár hetet, sokat figyelgettem és ápolgattam, de nem pattognak már ki a földjéből a levegőbuborékok. Ahogy belemártom a vízbe, sajnos egyértelmű: nincs már itt velünk.

Szedegetem le az élettelen hajtásait lassan, búcsúzva, s közben fölbukkan bennem a kérdés: No de hova tegyem az elszáradt törzset? Kidobni még nem szeretném, hátha sarjadnak majd rajta új levelek – egyszer már előfordult, hogy a hitem életben tartott egy növényt. Majd szégyen önt el: Nem tudok gondoskodni, itt a jele! Mit fognak gondolni rólam a klienseim?! Meglep a szégyen megsemmisítő ereje, teljesen váratlanul ér. Nem gondoltam volna, hogy még mindig itt tartok, komolyan attól szorongok, hogy mit fognak szólni a klienseim, hogy elszáradt nálam egy növény?! Hát normális vagyok én?! Aki ez alapján elpártol, az jobb is, ha mást keres! – siet a segítségemre egy gondolatsor, de nem nagyon tud megnyugtatni. Eldugjam? Ne dugjam? Kidobjam mégis? Fél perc dilemmázás után rájövök, hogy talán elég csak nyugtáznom az érzésemet:

Helló, szégyen, üdv újra itt! Nem mondom, hogy örülök, de hát ez van: megint meglátogattál. Sokáig maradsz, főzzek egy teát?

És ezzel tova is száll a kellemetlen érzés, majd jön utána rögtön a megnyugvás: Dehogy dugom el, kirakom inkább! Így, hogy ez a fa megmutatta a halálával, hogy lakik még bennem bőven megfelelési kényszer, él még bennem a szorongás, egyértelmű, hogy jól látható helyre teszem! Megtapasztaltam már rengetegszer: ha rávilágítok az árnyékomra, rögtön eltűnik! És alapvetően ezt a munkát végezzük a klienseimmel: én, a pszichológus, kísérem őket, hogy megtalálják és felszínre hozzák az árnyaikat, és persze a kincseiket egyaránt. Mire itt tartok, már szinte boldog vagyok, hogy elpusztult a növényem, hiszen így szimbolikája lett valaminek, tökéletes része az irodámnak.

A fa meghalt, ahogy meghalt az az énem is, aki a lélekmódváltásom előtt létezett. „Hogyan csinálod, hogy öt gyereked van, és közben dolgozol, könyvet írsz, és mégsem nézel ki úgy, mint egy fölmosórongy?!” – szegezik nekem a kérdést elég gyakran. Pedig nincs ám olyan óriási varázslat mögötte: nap mint nap keményen megdolgozom magamért! Amelyik énem nem így tette, az kiszolgáltatott volt a környezetének: embereket, helyzeteket, körülményeket okolhattam azért, amik velem történtek. Nem én voltam a felelős azért, hogy mennyi az örömöm és a bánatom. Az az énem tudattalanul sodródott a világban, sokszor váratlanul tapasztalva, hogy hoppá, itt valami gond van, az élet fogaskerekei közé porszem/kő/szikla szorult! Az akkori önmagam azt képzelte, hogy a szomszéd kertje mindig zöldebb – föl sem merült benne, hogy esetleg azért, mert a szomszéd többet gondozza… Ugyanez a régebbi énem sokszor kiváltságosnak gondolta magát, és ezért bűntudata volt, vagy mély szégyent érzett, ami miatt rengetegszer elbújni vágyott, tehát végtelenül sokat volt láthatatlan és magányos. Néha föltámad még ez, a lélekmódváltásom előtti énem, kísért, mint egy szellem, de többnyire tűrhető időn belül tovahussan – már elég jó kereszthuzatot tudok csinálni a lélekápoló eszközeimmel.

Nem lett az életem alapjaiban babarózsaszín, de már át tudom festeni a feketét. Nem lett kevesebb gondom, csak megtanultam együtt élni velük. Megvannak a régi sebeim, csak miután kitisztítottam őket, már nem gennyedzenek annyira, var került rájuk. Nem vagyok már a gyerekkorom megnyomorított végterméke. Nem fröcsög már belőlem az áldozatiság, helyette a düheim erejét képes vagyok túlélő, cselekvő energiába fordítani. Elérhetőbbek és maradandóbbak az örömeim.

Ez a sok változás egyszerre jár egy végtelen mindenhatóság-érzéssel – magamon bármin tudok változtatni! –, és azzal is, hogy tudom a helyem: icipici pont vagyok a nagy egészben. Egyszer-egyszer visszacsúszom, néha megborulok, esetenként még önmagam árnyéka vagyok, és ez nagy eséllyel mindig így lesz. De már sokkal jobb érzés együtt élni magammal, mint korábban.

Az egyik legfontosabb eszközöm az énfeltárás – ez a könyv is sok ponton személyes, de sosem öncélúan az. Ahogy azt Carl Rogers, a neves pszichológus mondta: „Ami a legszemélyesebb, az a legáltalánosabb.”[1] De miért is? Hogyan lehetséges, hogy ha saját történetet mesélünk, abban mások válaszra találnak?! Egyáltalán nem logikus. Az lenne az észszerű, ha összegyűjtenénk ezer és ezer történetet, és azokból „átlagolnánk”, szűrnénk le azt a pár módszert, ami a legtöbb embernek bevált. A lélek logikája viszont ennél összetettebb. Véleményem szerint azért hat sokszor, sokakra erősebben a személyes, mert ha valaki magáról beszél, teret hagy a másiknak. Engedi, hogy miközben hallgatom őt, meghalljam a belső hangomat, megérezzem a saját érzéseimet, megtaláljam a független kérdéseimet és a személyes válaszaimat. Amint valaki elkezd tanácsokat osztogatni, azzal lényegében véleményt alkot arról, hogy nekem belül mik a lehetőségeim. Pedig senki nem lát mást belülről, a másik nem éli a helyzetem, nem érzi, amit én, nem bír az én korlátaimmal és szabadságfokommal. Ha azonban elmeséli a saját történetét, azzal igenis segít, mert ötleteket meríthetek belőle, hogy merre tudnék menni úgy, hogy közben meghagyja, hogy megélhessem a keresés erejét és a döntés szabadságát.

A mélységeimet és a magasságaimat ismeretlenek és ismerősök elé tárni végtelenül sebezhető állapotot eredményez. Mégis gyakran teszem ezt, mert ez a hívásom, vagy ahogy Japánban fogalmaznak, ez nekem az ikigai,[2] a létem értelme.[3] Azért éri meg megmutatnom, hogy lehetséges a metamorfózis, hogy elérhető a lélekmódváltás, mert pszichológusként nap mint nap tapasztalom, hogy tud másoknak kapaszkodót, eszközöket és hitet adni, hogy érdemes elindulni és megkeresni a belső szabadságunkat – ezt a folyamatot segíteni pedig olyan csoda nekem, mintha egy újjászületésnek lehetnék támogató tanúja.

„…az embereket a mentális állapotuk terén kell segíteni. Így építhetünk mindenkinek jobb világot, jobb családot. Ennek azonban meglehetősen korlátozott lehet a vonzereje”[4] – mondta a dalai láma két évtizeddel ezelőtt. Talán változott e téren a világ, manapság már kicsit vonzóbb odafigyelni a lelkünk állapotára, ez életünk részévé válik. De még mindig mindenkinek annyi baja van! A buddhista tudomány az elme nyolcvannégyezer különböző fajta gyötrelmét ismeri…[5]

Ha nem foglalkozunk a rengeteg lelki teherrel, hanem a felszín alatt tartjuk, ha nincs támogató közeg, hogy mutathassuk magunkat olyannak, amilyenek vagyunk, akkor kimondás-kiköpés-hányás helyett visszanyeljük a lelki gondjainkat, és fölfordul tőle a gyomrunk. Nagy eséllyel elmarad a megtisztulás, az a jófajta üresség érzése. Elmarad, hogy a gondok mehessenek, viszont jönni nem szűnnek, s így milliárdnyian érezzük magunkat magányosnak és elveszettnek a problémáink társaságában.

A támogató külvilág hiányánál csak egy károsabb van: ha a belső világom nem elfogadó. Ha a valódi énem mellé nem állok oda, vajon ki fogja kézen fogni?! Nincs nagyobb magány, mintha az egyik részem közösíti ki a másikat – márpedig sajnos a legtöbben így, a saját világunk peremére taszítva éljük a mindennapjainkat.

Problémáinkat kicsinek ítélhetjük, de ettől még nem mennek össze. Talán ideje validálni: az élet rohadt nehéz, és nem csak azoknak, akiknek messziről látható a traumája.

Néha a réginek meg kell halnia, hogy helyt adjon az újnak. Ha életképtelen lesz bennünk a megítélés, a bántás és a saját nehézségeink lebecsülése, akkor van esély, hogy megfoganjon bennünk az elfogadás és a támogatás, hogy ezek segítségével meg tudjon születni az, aki eredetileg vagyunk: a kerek és csillagfényes énünk. Az az önmagunk, akinek bár vannak problémái, ezeket úgy növik be, ölelik körül és zsúfolják össze az örömök, ahogy az esőerdőben foglalja a teret a zöld. A lélekmódváltás igen jó eszköze annak, hogy belül végre bőséges, megtartó, izgalmas és békés otthonra találjunk.

[1] Carl Rogers: On Becoming a Person. A Therapist’s View of Psychotherapy. Houghton Mifflin Company, Boston, 1961.

[2] Ikigai:  japán fogalom, egy olyan dologra utal, amely az embernek célérzetet, okot ad az életre (szerk.).

[3] Héctor García – Francesc Miralles: Ikigai. A hosszú élet japán titka. Bookline Könyvek, 2016.

[4] Daniel Goleman: Romboló érzelmek. Ford. Tótisz András, Trivium Kiadó, 2005, 248. oldal.

[5] Daniel Goleman: Romboló érzelmek. Ford. Tótisz András, Trivium Kiadó, 2005, 302. oldal.

1. fejezet

ÉLNI JÓ! De miért ilyen nehéz?!

Bizserget, ha belegondolok, hogy mennyire döbbenetesen szuper, hogy élek! Megadatott nekem az, ami a fogantatásom pillanatában 400 billió másik lehetséges embernek nem:[6] a nagy versenyben csak egy (vagy ikreknél esetleg több) hímivarsejt ér célba, tehát mindannyian győztesként indulunk. Hosszan el tudok merengeni azon, hogy mennyire hihetetlenül jól vagyunk kitalálva – mutasson valaki még egy ennyire összetett mesterművet, mint az emberi test! Ahogy együttműködnek a látható és láthatatlan részeink, ahogy korrigálják, segítik, kiegészítik egymást… Időérzékemet veszítve tudok elmerengeni – ha épp nem rángatja közben a szoknyámat egyetlen gyerek sem – fákat, virágokat, terméseket, madarakat szemlélve, fölfedezve a világ újabb és újabb színeit, neszeit, történeteit.

És emellett mindennap érzem az élet súlyát, a lelkem nehézségét. Föl tudok ébredni úgy, hogy azt gondoljam, nincs az az isten, hogy végigcsináljak még egy olyan napot, mint amilyet tegnap nagy nehezen letudtam! Ahogy néha azt is érzem: valóban csak ennyi az élet?! Lehúz a lelkem súlya, a fájdalma kirúgja a lábamat alólam.

Van családom, munkám, van hol laknom, nem vagyok halálos beteg – tehát látszólag semmi okom nem lehetne a panaszra. De mégis azt érzem: az élet rohadt nehéz! Rengetegszer kellemetlen, kényelmetlen és megpróbáló, tehát a lelkemnek távolról sem leányálom. Tudom, hogy ezekkel a nehézségekkel messze nem vagyok egyedül. Sajnos vagy szerencsére nincs kivétel.

Egyikünk sem mázlista: egy csónakban ülünk mindannyian, csak máshol üljük el a fenekünket.

Nekem itt kényelmetlen, neked ott, de ugyanúgy fapados, hullámok által dobált ladikokban evezünk.

A jóléti társadalom nagy kérdése, hogy vajon miért van baja annak a milliárdnyi embernek, akinek látszólag semmi oka panaszra, hiszen nem mélyszegénységben él, hiszen – nagyjából vagy látszólag – egészséges, hiszen van mit ennie, van munkája és a feje fölött tető. Szedjük a szorongáscsökkentőket,[7] szégyelljük a nehézségeinket, rossz érzéseinket a kislábujjunkba toljuk bele azzal a belső felhanggal kísérve, hogy: „Mit kesergek már, amikor semmi okom rá?! Másoknak sokkal rosszabb!” De valóban rosszabb?

Tapasztalataim szerint nem annak a rosszabb, akinek látszólag a nehezebb – csakhogy ezt szentségtörés kimondanunk. Tabu beleállni abba, hogy annak ellenére, hogy egyetlen gyerekem sem halt meg vagy haldoklik, hogy nem vagyok és nem is voltam rákos, hogy van munkám, van hol laknom, és hogy nem vagyok a társadalom által szegregált, igenis lehetnek és vannak is súlyosan nyomasztó problémáim. Attól még lehetek lelkileg rosszul, hogy rengeteg olyan ember van, akinek látszólag sokkal több oka van rá, hogy vacakabbul legyen, mint én.

Látszólag – ez fontos szó. Erről a felszínről szándékozom írni, megmutatni, hogy attól még, hogy nem látszanak a nehézségeink – akár magunk számára sem –, attól még igen nagyok lehetnek, és kegyetlenül keseríthetik az életünket. A célom, hogy ezzel a könyvvel – kis zseblámpámmal – megvilágítsam, miért is ilyen nehéz a lelki jóllétet megtalálnunk és fenntartanunk.

Az első fejezetben, mely az Élni jó! De miért ilyen nehéz?! címet viseli, arról a sok összetevőről írok, amelyek miatt az élet nem könnyed szappanbuborék-fújás a virágos, langymeleg szellővel megáldott nyári réten. A második, Mi, kiváltságosok című fejezetben mélyére megyek annak, hogy milyen sokat nehezíthet az életünkön, hogy mi, akik nem nyomorgunk, nem éhezünk, nem lőnek a fejünk fölött, tehát szerencsések vagyunk, mindezért a sok bőségért tudat alatt bűntudatot élhetünk meg. A harmadik, Lélekmódváltó eszközök című fejezetben pedig rengeteg kézzel fogható, használható tippet mutatok, hogy hogyan lehetséges pozitívan kijönni ebből a sok negatív összetevőt tartalmazó képletből – hogy hogyan tehetjük könnyebbé mindennapi nehézségeinket.

Sok-sok problémánk működik úgy, ahogyan a vámpírok: titokban, sötétben, az éj leple alatt szívják a vérünket, viszont a fénytől erejüket vesztik.

Célom ezzel a könyvvel a fény befelé irányítása: a gyógyulások, a megkönnyebbülések és a lelki életmódváltás, azaz a lélekmódváltás segítése. Az önsegítő könyvek – így ez is – okozhatnak kellemetlen mellékhatásokat. Például magányt. Egyedül olvassuk a könyvet, de közben kettesben vagyunk a szerzővel, akiről azt gondoljuk, hogy valamiben előrébb tart, mint mi (mégiscsak könyvet írt a témáról), ami sokszor olyan érzést kelt, mintha le lennénk maradva.

Ha tetszik egy önismereti könyv, és sok hasznosat találok benne, akkor sokszor olyan 50-70 oldal után szoktam azt érezni, hogy a szerző annyira szuper, amennyire én kevés vagyok. Gyakran észlelem, hogy minél több dologra világít rá, bennem annál jobban nő a szeparációs szorongás – ő egyre följebb, én egyre lejjebb… Ilyenkor bármennyire is érdekel a téma, egy idő után azon kapom magam, hogy nem köt le, elterelődöm, figyelmem máshova visz, le akar kapcsolni, nem tudok kapcsolódni. Az eszem tágul – rengeteg jó tanácsot kapok –, de közben összeszorul a gyomrom, és mazsolává aszalódom, mivel elvárásokat és ítéleteket formálok a rálátásokból, és már nem látok ki ezekből, hanem elborít, hogy

- mit csinálok rosszul,

- miben kellene fejlődnöm,

- mit nem tudok,

- mit nem tudtam soha,

- mit nem leszek képes soha elérni.

Okosító könyveknek is nevezzük ezt a műfajt – no, ez meg a másik! Nem szeretem, ha (ki)oktatnak. Egy ideig bírom, de a telítődés itt is ellenhat: nem élmény és megérintő olvasmány lesz már a könyv, hanem pattogok az okosságokon, mint a vízen kacsázó kő. Ha kezdem okoskának érezni az írót, nekem sokszor segít, ha szünetet tartok, engedem leülepedni, amit addig kaptam, majd folytatom, ha tisztultam kicsit, és újra befogadóképes leszek.

[6] https://www.ted.com/talks/mel_robbins_how_to_stop_screwing_yourself_over?language=hu

[7] http://medicalonline.hu/eu_gazdasag/cikk/a_depresszio_terhei_es_koltsegei_magyarorszagon

Sok-sok problémánk működik úgy, ahogyan a vámpírok: titokban, sötétben, az éj leple alatt szívják a vérünket, viszont a fénytől erejüket vesztik.

Ez egy vécére való könyv – bár én sosem olvastam ott, de tudom, hogy sokaknak ez az a hely, ahol háborítatlanul tudnak olvasni. Persze befelé figyelésre alkalmas idő a buszon utazás vagy gyerekaltatás is lehet, és van, akinek van lehetősége a lakás közepén nyugodtan olvasni.

A szöveg sűrű tagolása, tehát a pár perc alatt olvasható részek talán megkönnyítik, hogy lehessen kisebb adagokban fogyasztani a könyvet, ami segítheti, hogy átjöjjön a mélyebb tartalom – kis mértékben jó, nagy mértékben könnyen megülheti a gyomrot ez a könyv is. A lassabb olvasást, a letevésre-leülepedésre hagyható időt jelzem a tipográfiai játékkal, tehát a kiemelésekkel, a levegősebb formázással és az illusztrációkkal is. Nem biztos, hogy pont ott szükséges majd a szünet, ahol ezek megtalálhatók, de emlékeztetőknek jók, hogy a lényeges nem az én hangom, hanem ami általa benned, az olvasóban megszólal, ennek meghallásához viszont szükséges a csönd (én se beszéljek folyamatosan).

Legyek bár pszichológus, legyek öt gyermek anyukája, legyek bármilyen tapasztalat birtokában, amiket ebben a könyvben leírok, nem többek vagy kevesebbek, mint a boldogtalanságaink nyomós okai és valós lehetőségeink a változtatásra – az én szemszögemből. Minden, akár a meglátásaimmal ellentétes vetületek is lehetnek ugyanúgy és egy időben érvényesek. Mintha azt mondanám: ez egy kör! Ettől még a másik oldalról simán jöhet a cáfolat: dehogyis, hát nem látod, hogy ez egy téglalap! Mindkettőnknek igaza lehet, ahogy elképzelhető, hogy mindannyian tévedünk, mert amit szemlélünk, az nem más, mint egy henger…

Lélekmódváltás

Testképzavar-kálváriám egyik mélypontján erősen gondolkodtam, hogy kifizetek egy méregdrága háromhetes diétát. Kezdtem belelovallni magam, már-már szinte elhittem, hogy ez lesz nekem a tuti megoldás: végre elérhetem az ideális testsúlyomat! Férjem, aki maximálisan támogat mindenben, csak egyetlen kérdést tett föl, valódi érdeklődéssel: „És mi lesz a három hét után?” Hát igen, éreztem, hogy ott a pont… Vajon egy rövid és drasztikus kúra elhoz-e nekem egy életmódváltást? Bőséges tapasztalatomból fakadt az egyértelmű válasz: kizárt. Viszont evési szokásaimon jókorát változtatni messze nem volt vágyaim netovábbja, mert tudtam, hogy ez egy egyendiétánál sokkal több figyelmet és energiát kér, ráadásul jóval tovább tart, mint három hét. Mégis, vettem egy nagy levegőt, és úgy döntöttem, csodadiéta helyett belekezdek az életmódváltásba.

Ha az alakunkat bármilyen módszerrel képesek lennénk könnyen és gyorsan változtatni, akkor már mindenki tökéletesen érezné magát a testében. A lélek területére is igaz ez. Bár már több évtizede pszichológus vagyok, a lélekmódváltást „csak” tizenkét-tizenhárom éve kezdtem el. Sokszor gyötrelmes, van, hogy mélybe taszító, és főleg: folyamatosan időt emésztő munka ez. Hogy akkor miért éri meg?! Mert amennyit belerakok, azt többszörösen adja vissza: az egekig tud emelni, röpíteni képes, megtisztít, könnyeddé tesz. Végtelenül finom érzés a belső békével jóllakni!

Ahogy nincs csodadiéta, úgy lelki csodamódszer sincs. A lélekmódváltás munka része nem úszható meg, viszont szerintem sokkal-sokkal kifizetődőbb, mint bármi másba befektetni, hiszen a profit elég kecsegtető: azt az érzést adja, hogy élni döbbenetesen jó!

Nincs traumamérleg

Pszichológusként olyan szerencsés vagyok, hogy sokszor láthatom az emberek legintimebb testtájékát: a lelküket. Gyomrot és szívet melengető hálát érzek, valahányszor valaki beenged, és megmutatja magát. Szent helyen járok mindahányszor, akár egy templomban, és ehhez mérten tisztelettudó vagyok: ha ez egy olyan hely, ahol a bejáratnál jelezték, hogy mezítláb kell bemenni, akkor leveszem a cipőmet, ha a vállamat kell befedni, azt teszem. Nem kiabálok bent, ahogy nem kacagok hangosan, és azt sem jelzem, hogy ráférne már a helyre egy fölújítás, mert eléggé pereg a vakolat. Nem szólom meg a gyóntatófülkét vagy a tóraszekrényt, sem a padló mintázatát. Ezt nem magamra erőltetem, hanem eszembe sem jut a minősítgetés. Elfogadom a rendszert, megfigyelek, és közben szerencsésnek érzem magam, hogy bebocsátást nyertem. Alap a tiszteletadás. Persze nem vagyok tökéletes, biztosan néha nekimegyek valaminek, vagy túl hangosan tüsszentek. Különböző helyeken máshogy érezhetem magam, de az attitűdöm szerint ez nem jogosít föl arra, hogy egymáshoz méregessek templomokat, nincs szent és még szentebb.

Van, aki lazábban túljut egy vetélésen, van, aki évekre elakad. Van, aki egy év alatt túl van a kapcsolati gyászon, és van, aki megragad, és egész életében vissza-visszaugrik például a düh fázisába, mint tű a lemezen. Nekem óriási probléma lehet, hogy bölcsődébe adtak nyolc hónaposan, miközben van olyan ember, akinek az sem okoz mérhetetlen elakadást, hogy intézetben nevelkedett. Van, aki pár nap alatt túl tudja tenni magát egy munkahelyi kirúgáson, más életre szóló harcot hirdet. Láttam olyat, akinek megromlott az élete a traumatikus szülése miatt, de olyat is, aki a gyermeke elvesztése után pár hónappal tudott újra boldog lenni. Ismerek sokakat, akiknek papírforma szerint nagy a traumájuk, és mégis jól működnek. Meg olyanokat is, akik sokat keseregnek, pedig látszólag semmi okuk rá. Látszólag…

A belső állapotunkat nem lehet úgy összemérni, mint a lábhosszunkat. Sosem érzem, hogy egyik kliensemnek nagyobb vagy fontosabb a problémája, mint a másiknak, közösen sem hasonlítgatunk, viszonyítgatunk, arányítunk, mert mindegyik úgy kerek és egész, ahogy van. A lényeg, hogy belülről mekkorának éljük meg a nehézségeinket.

Szokták tőlem kérdezni, hogy úristen, hogy bírsz öt gyerekkel?! Szerintem nem nehezebb, mint kettővel (egy gyerekem sosem volt, arról nem tudok nyilatkozni, ikrekkel indítottam).

A gyerekek olyanok, mint az amőbák: kitöltik a rendelkezésre álló teret. A nehézségeink is ilyenek. Mindenkinek a saját problémája tölti ki a nehézségekre nyitott belső tereit.

Nincs traumamérleg. És ezek nemcsak szavak, hanem biológia is. A sebeink és a hozzájuk kapcsolódó fájdalmaink nem egyenesen arányosak, hanem sokkal összetettebb rendszerben működnek, amiben van minden: hogy milyen kapcsolati és egyéb hatások értek minket életünk során (beleértve a magzati kort is), hogy mi mindent kaptunk, amit nem kellett volna, és hogy mi mindent nem kaptunk meg, amire elengedhetetlen szükségünk lett volna. Jelentősen befolyásolja agyunk fejlődését mindezen impulzusok és impulzushiányok összessége, ami kihat minden egyes sejtünkre és minden egyes percünkre.[8] Minden számít, ami velünk történt, a rengeteg életesemény lenyomata láthatatlanul tárolódik, és végtelen szövevényes módon hat egymásra.

Egy trauma három kulcsfontosságú dologból adódik össze, a három „E”-ből: esemény (Event) + élmény (Experience) + hatás (Effect).[9] Mivel szubjektív összetevőkről is beszélünk, ezért az összeadás eredményét kizárólag az érintett érezheti, mindenki más a pálya széléről ítélkezik, tegye ezt bármilyen jóindulattal vagy diplomával is. Tehát előfordulhat olyan, hogy egy traumatikusnak ítélt esemény – vetélés, halál, válás – nem okoz traumát, ahogy az is, hogy egy elvileg nemnegatív történés – gyerekszületés, régen vágyott lefogyás vagy állatkerti látogatás – traumát indikál.

Ahogy azt sem tudom megállapítani, ha ránézek valakire, hogy a beleiben milyen káros anyagok vannak lerakódva, mennyi a vörösvérsejtjeinek a száma vagy hány dioptriás a szeme, úgy soha-soha nem tudhatjuk kívülről pontosan megítélni, hogy egy másik ember miket szenvedett el, és jelenleg mekkora a gondja, baja, fájdalma. Egy növényről is csak sejthetem, mekkora és mennyire összetett a gyökérzete. Egyszóval, ha érdekel minket egy illető lelkének az állapota, hasznosabb, ha rákérdezünk. Vagy ha nem akarunk kérdezősködni, a méricskélés és a minősítgetés helyett simán csak tisztelhetjük a másik problémáját – ahogyan a sajátunkat is.

Miért nem tiszteljük a problémáinkat?

Van, ki mindig mosolyogva ébred, akinek alapból süt belül a nap. De nem mindannyian vagyunk ilyenek. És nem azért, mert el vagyunk cseszve, vagy mert rosszul csinálunk valamit, hanem mert így működünk.

Sok kliensem meséli szégyenkezve, hogy reggelente mindig csak nagy nehezen szedi össze magát. Sokszor nekem is művészet a napindítás – alkotnom kell valami szépet a nem túl rózsás alapanyagaimból. Pár éve kezdtem el felelősséget vállalni e téren. Reggelente megdolgozom magammal, és sokszor tudok aranyat kovácsolni ebből a működésből – így született meg az első könyvem is. Mozgással kezdtem a napot, és aztán kicsorogtak a gondolatok. De a sima, egyszerű, jobb mindennapok is így születnek belőlem: először van valami kaotikus, önmagát is szétzúzni tudó energia, aztán helyrerázom magam. Az, hogy lelkileg megdolgozom valamivel, nem jelenti föltétlenül, hogy az a valami elmúlik, eltűnik, túl vagyok rajta. Sokkal inkább olyasmi, mint a kamrában rendet csinálni: leszedem a tárolt dobozokat, konzerveket, befőtteket, kidobom, ami már nem kell, letörölgetem a port, és rendben visszahelyezem a dolgokat, és a végén örömmel nyugtázom, hogy átlátom őket, és újra lett tér, amit szabadon használhatok. Nem változom meg gyökeresen – tehát nem lesz a kamrából kacsalábon forgó palota –, csak megtanulom könnyedebben viselni a nehézségeimet. Bár itt a „csak” messze nem apróság.

Néha átkozom ezt a működésem, mert sok energiát emészt, ilyenkor gondolom azt, hogy adhatott volna az Ég egy egyszerűbb képletet! De hát ez adatott, nagy eséllyel már nem fogok megváltozni. Változtatni viszont tudok, amíg lélegzem.

Talán ezért sem tiszteljük a problémáinkat: félünk attól, hogy ha mélyre megyünk, akkor ott is maradunk. Talán, ha a nehézségeimbe beleengedem magam, nem tudok majd kijönni belőlük, depressziós leszek? Igen, valós a kockázat. Ahogyan az is, hogy ha nem engedem bele magam, akkor a testem a betegség nyelvén kezd el velem beszélni – ahogy én emelem föl a hangom a gyerekeimmel, mikor a határtalan türelem nem visz előre. De valós lehetőség az is, hogy ha tisztelem a nehézségeimet, és közel engedem őket, akkor megélhetem, hogy ki tudok jönni belőlük, és ezáltal újra hozzáférek az életerőmhöz.

Kezdetek kezdete

A „Miért sírsz?” hasznos kérdés is lehet, amennyiben megkapjuk általa az odafigyelést és a törődést. A probléma az, hogy egy kicsi gyerek nem képes intellektualizálni, elemezni, tehát igazából képtelen válaszolni, megmagyarázni, hogy miért sír. A legpontosabb válasz lenne, hogy „Azért sírok, mert félek/mert fájok/mert tehetetlen vagyok…”, de még a fölnőttek közt is alig akad, aki ilyen alapérzelmekre vissza tudja vezetni a problémáit, pedig nekünk legalább már kifejlődött az agyunk annyira, hogy elvileg képesek lennénk rá.

Gyerekként általában keresünk valami olyasmit, amiről azt gondoljuk, hogy a fölnőtt el fogja fogadni, például: „Azért sírok, mert Pistike elvette a lapátomat!” Ha nem lenne egy jó „alibink”, akkor nem kapnánk meg a további gondoskodó megnyugtatást, odafigyelést, szeretetet, hanem helyette esélyesen inkább azt, hogy nincs okunk sírni. „Azért sírsz, mert a Mama elment itthonról? Jaj, ne sírj már ilyen butaságért, hát majd visszajön!” A fölnőttek sokszor így próbálják a gyerekeket nyugtatni, azt tükrözve, hogy a kis szerencsétlennek nincs oka a sírásra.

Tehát az, hogy nem tudjuk a problémáinkat tisztán artikulálni és elfogadni, ott kezdődik, hogy mikor gyerekek voltunk, a minket körülvevő fölnőttek nem tisztelték, hanem lebecsülték a problémáinkat, vagy csak akkor ismerték el azokat, ha számukra elfogadható nehézségeket produkáltunk. Ami persze ott kezdődött, hogy az ő anyukájuk és apukájuk… Ha az anyám akcentussal beszél egy nyelvet, akkor – hacsak nem tudatosítom és dolgozom ellene – az én anyanyelvemen is érzékelhető lesz az a kiejtés, így van ez a szeretetnyelveknél is. Magamat akkor tudom ölelni, ha megtette ezt velem más éveken át, sokszor, sokszor, sokszor. Belsővé válik, amit kintről kapunk, a tükörneuronok által utánozunk. Magamnak akkor tudom mondani, hogy „Csak nyugodtan sírd ki!”, ha előtte hallottam jó sokszor, hogy ezt mondják nekem.

Még ha tudom is, hogy anyaként a legjobb az lenne, ha a síró gyerekemet csak ölelném, és hagynám sírni, bármi legyen is a baja, senki ne képzeljen engem úgy, hogy mind az öt gyerekem mind az ötbillió sírásánál Buddha-pózba vágva magam, mosollyal az arcomon az ölembe vontam és ringattam őket, miközben a fülükbe suttogtam, hogy „sírd ki, sírd ki…”. Sokszor csináltam ezt, de nem mindig vagyok rá képes, hiszen én sem vagyok gép. Attól, hogy tudom, hogy mit és hogyan lenne ildomos, még nem mindig sikerül. Nem beszélve arról, hogy frászt is kapna a tizennyolc éves és majd kétméteres fiam, ha próbálnám az ölembe vonszolva megnyugtatni, mikor épp baja van. Ott már más eszközök – például erősebb verbalitás – dominálnak, de igyekszem attitűdben ugyanazt tükrözni: mondd, mi a gondod, bármi legyen is az, igyekszem támogatni és nem ítélkezni. Ha szeretném, hogy neki ne fájjon, akkor első körben azzal segíthetem, hogy elfogadom a fájdalmait.

És ugyanerre törekszem önmagammal, a férjemmel, a hozzám fordulókkal és a barátaimmal is, mert hiszek abban, hogy ilyen apró lépésekben lehet gyógyítani a kapcsolataink egészségét, kielégíteni a lelkünk éhségét, növelni életünk minőségét.

Mindegy, hogy van-e Porschéd

„Minden létezés szenvedés”,[10] mondta már Buddha is. Az élet rengetegszer kellemetlen, teljesen mindegy, hogy van-e alattad Porsche, vagy nincs.

Az egyik legkelendőbb tévhit, hogy akinek több pénze van, mint nekünk, annak könnyebb/boldogabb/kevésbé terhelt az élete. Kutatások szerint[11] a létminimum alatt élőknek valóban emelkedik a boldogságszintje, ha több pénzből gazdálkodhatnak, de a mérsékelt jólét fölött már nincs lényeges növekedés. Az engem felkereső tehetősebb embereknek kivétel nélkül ugyanúgy vannak nehézségeik, és talán meglepő módon sokszor ugyanazok, mint a szegényebbeknek (itt nem azokról beszélek, akik éheznek!).

Egészen biztos vagyok benne, hogy sokak gyomra ezt olvasva összerándul, és dühösek lesznek: hát elmehet a gazdag ember a fenébe a problémáival! Bennem is volt hasonló, mielőtt föltárta előttem mélyen megbújó problémáit egy hús-vér milliomos. Nemcsak annyi történt velem, hogy pár perc után pont ugyanúgy fogadtam el őt és a nehézségeit, ahogy bárki másét, hanem az is, hogy megértettem, hogy bizonyos szempontból a nagyon gazdag embereknek sokkal nehezebb: nem tudnak kinek panaszkodni. Kevesüknek van terepe, hogy ventiláljanak arról, hogy milliókat buktak a tőzsdén, vagy hogy nem tudják, a barátnőjük a pénzéért szereti-e őket, vagy saját magukért. Ugyanannyi ideig sorolhatnám a gazdagok gondjait, ameddig sorra vehetném azokét, akik nem milliomosok. Akinek sok-sok pénze van, az ugyanúgy érez fájdalmat, fél és szorong, mint bárki más. Viszont annyival rosszabb neki, hogy ezek a negatív érzések sokszor társulnak maró magánnyal, mivel az erős társadalmi megítélések miatt nehéz láthatóvá tennie a problémáit, panaszkodni róluk, és ezek segítségével empátiát kiváltani másokból, kapcsolódni. A tehetős ember sokszor szégyelli, hogy gondja van, hiszen mindenki (magát is beleértve!) úgy gondolja, hogy akinek mindene megvan, annak nem lehet egy szava sem, emiatt láthatatlanná teszi a problémáját – akár saját maga előtt is. És mázlista-e az, akinek baja van, de egyedül marad vele? Talán inkább a legszerencsétlenebb, hiszen a magány az egyik vezető halálok![12] „A légszennyezettség 5 százalékkal növeli a korai halálozás esélyét. Az elhízás 20 százalékkal. A túlzott alkoholfogyasztás 30 százalékkal. És a magány? 45 százalékkal.”[13] Világszerte akkora a baj e téren, hogy Angliában még magányügyi miniszter is van.[14]

Belül mindenki rózsaszín! – ez volt a jelmondata egy rasszizmus elleni, amerikai kampánynak a ’90-es években. Erre rímel, amit én érzek minden alkalommal, bárki is üljön velem szemben: belül mindenki sérülékeny! Ettől a sebezhetőségtől nem óv meg a pénzpáncél sem. Biztos vagyok benne, hogy Kurt Cobain, Robin Williams, Avicii (és sajnos sorolhatnám sokáig) ugyanannyira fájtak belül, mint akik szegényebben és ismeretlenül lettek öngyilkosok.

A panaszkodó gazdagok iránt érzett irritációnk vagy dühünk arról is árulkodhat, hogy mindenáron fönn akarjuk tartani magunkban a reményt. Bár a szólás szerint „A pénz nem boldogít!”, mégis bízunk az ellenkezőjében. Hinni akarjuk, hogy legalább egy helyen – a gazdagok világában – van igazi, teljes és maradandó boldogság! Ezt a hitet nem engedjük könnyen lerombolni, hiszen akkor mi marad? Miben bízhatunk, hol van a garantált boldogság, merre van akkor az előre?! Hárítunk mindent, ami gátol minket az illúzióink fönntartásában. Az a tévhit, hogy a nálunk gazdagabbaknak könnyebb, abban tart minket, hogy futunk az elképzelt vagy vágyott jövőnk után, de sosem érjük utol.

Látlak

Már gyerekkoromban is sokszor éreztem úgy, hogy teljesen egyedül vagyok, hogy kívülálló vagyok a családomban és egyéb csoportjaimban: az iskolában, a balettórán, a szolfézson. Nem éreztem, hogy ismernének vagy értenének, mintha örökbefogadott gyerek vagy valami ufó lennék. Ez a mélymagány egy olyan fájdalom, ami az évtizedek során megkeményített és bezárt. A történetem nem egyedi és nem ritka jelenség, mi több, mostanra már tudom, hogy az emberi lét velejárója is lehet – az egzisztenciális szorongás egy formája –, tehát alapjában nem a szüleim vagy mások hibájából fakadt.

A Netflixen futó BoJack Horseman című animációs sorozatban láttam legcsodásabban földolgozva ezt a témát. A főszereplő egy ló, egy lecsúszott, régen fényesebb napokat látott sorozatsztár. Az ő szerencsétlenkedéseit, nehézségeit, tépelődéseit kísérhetjük végig több évadon keresztül. A sorozat többnyire nevettető, de a vicces sorok közt bőven kaphatunk falatokat igazi lelki mélységekből is. Az ötödik évad hatodik részében BoJack búcsúztatja az anyukáját annak temetésén. Húsz percen keresztül taglalja, hogy az anyukája mellett mennyire borzalmas volt az élet, hogy milyen lélekfacsaró dolgokat éltek át közösen, egyik emlékre jön a másik, és csak szorul, szorul a gyomrunk, hogy hány helyen lett nyomorítva a szerencsétlen, majd a végén megkapjuk az összegzést: bár rettenetes gyerekkora volt, de csak egyetlenegy dologra lett volna úgy igazán szüksége, mégpedig arra, hogy azt mondja neki az anyukája: „Látlak!” Hogy ez mennyire fontos, mutatja például, hogy „a zulu törzsben ez a nyugtázás a nyelvbe is beépült, úgy köszöntik egymást, hogy „Sawubona”, melynek jelentése: látlak. Válasz: „Ngikhona”, avagy: „Itt vagyok.”[15]

Nem arra van szükségünk gyerekként vagy fölnőttként, hogy ne legyen semmi gondunk az életben, hanem arra, hogy valaki észrevegyen minket, ha fájunk, ha félünk vagy ha örülünk. Elengedhetetlen szükségünk, hogy megkérdezzenek minket úgy igazán, mély érdeklődéssel, a szembogarunk legközepébe nézve, hogy hogy vagyunk, és ezzel megkapjuk: „Figyelek rád, érezlek és látlak, itt vagyok, nem vagy egyedül.” Mégpedig azért, hogy gyermekként megtanuljunk mi is befelé figyelni, hogy megtanuljuk megérezni és meglátni, hogyan is vagyunk, hogy megtanuljunk láthatóvá válni magunk és a világ számára is. Láthatóvá válni tehát végső soron azért elengedhetetlen, hogy kapcsolódjunk magunkhoz, ami lehetővé teszi, hogy kapcsolódjanak hozzánk, ami biztosítja, hogy átélhessük, és átadhassuk másnak is: nem vagyunk egyedül.

A legnagyobb elismerés

– Ehetek még egy csokit? – kérdezi az egyik óvodáskorú, akinek én adtam életet és már két szelet csokit is az elmúlt fél órában.

– Nem, Csillagom, szerintem az már nem lenne egészséges – zárom el a cukormámortól.

Dobbant egy nagyot a lábával, majd zokogva odabújik hozzám.

– Nem szeretlek, nem szeretlek, NEM SZERETLEK! – mantrázza hangosan és dühösen, miközben könnytengere pár másodperc alatt átitatja a pulóveremet.

Életünk eme kicsiny epizódja, a gyermekem erős, lehúzni is tudó érzelmi hulláma az egekig emel: ennél nagyobb elismerést arra, hogy jó anyja vagyok, nem is kaphatnék! Az, hogy az én vállamon tudja kisírni azt a fájdalmat is, amit én okoztam neki, számomra a legékesebb bizonyítéka annak, hogy megkérdőjelezhetetlen biztonsága vagyok.

Távolságtartás

Mások közszemlére tett röpke pillanatait a magammal töltött 0–24 órához mérni rettenetesen torzító.

Az, hogy mit mutatunk kifelé, nagyon szűk ahhoz képest, hogy valóban hogyan érezzük magunkat. Például ha kirakok a közösségi oldalamra egy gondtalan pillanatomról egy képet, akkor azok, akik ezt látják, azt fogják gondolni, hogy én egy boldog ember vagyok, nem pedig azt, hogy abban az egy pillanatban az voltam. Kiterjesztik a tőlem származó információt az egész életemre. Ha lefotózom magam sminkben és gyönyörűen bevilágítva, akkor könnyen hiszik, hogy többnyire jó formában vagyok.

Ellenben a belső megéléseim nem szoktak így kitágulni. Ritkán ítélem magam boldognak, ha egy nap megéltem huszonegy boldog pillanatot, de volt mellette háromszázharminc olyan is, amiben a diszkomfort dominált. Ha látom magam a tükörben naponta tizennégyszer, és abból tizenkétszer nem tetszem magamnak, nem az lesz a nap végén a megélésem, hogy „Büszke lehetek a külsőmre, mert volt egy egész jól kinéző valaki a tükörben reggel fél tízkor és délután kettőkor!”. A domináns, tehát a túlnyomó többség lenyom, győzedelmeskedik fölöttem.

Ezért, ha valakit messziről csodálok, és továbbra is föl szeretnék nézni rá – tehát szeretnék beleképzelni, rávetíteni dolgokat –, talán jobb nem megismernem. Mert legtöbbször összetörik a kép, amit magamban kialakítottam, csupán azért, mert közelebb kerülök az illetőhöz, és ezáltal több adatom, megélésem, lenyomatom lesz róla – és a róla kialakított képem egész biztosan árnyalódni fog. Többször tapasztaltam már, hogy mennyire piedesztálra emelnek az emberek az alapján, amit a médiában látnak vagy a könyvemben olvastak – még úgy is, hogy szerintem azon kevesek közé tartozom, akik elég őszintén, nyíltan és sokat beszélnek a kevésbé fényes oldalukról, a kudarcaikról és nehézségeikről is. De az mégsem olyan, mintha órákat vagy akár napokat töltenénk együtt! Sokszor ugyanez a távolság és kevés, szűrt információ miatti torzulás az oka annak, hogy meglepődünk, mikor elválik az ismerősünk a látszólag szuper férjétől, akinél jobb apukát nem látott még az oviközösség – hányszor kaptam meg ezt én is a válásomnál…

Ahogy belülről mindenki rózsaszín, úgy messziről mindenki homályos.

Egészségtelen harmónia

– Hogy vagy? – kapjuk a kérdést.

– Köszönöm, jól! – hangzik a válasz, de hányszor! És mennyiszer nem igaz…

Persze van, amikor csak rohannék tovább, és nem akarok leállni beszélgetni. Megesik, hogy nem tartozik a másikra, hogyan is vagyok igazából, ezért intézem el ennyivel. De többször is előfordul, hogy magamnak is ugyanígy állítom, hogy minden oké, miközben nem az. Ez olykor nem jelez mást, mint hogy nem szeretnék kapcsolódni a rossz érzéseimmel, a töréseimmel, a fájdalmaimmal. Hazudok magamnak, amitől nem leszek igaz ember – és nem leszek igazán jól sem. Valahol mélyen pontosan érzem, hogy vetítek, hogy áltatom magam. Nem nézek szembe magammal, igyekszem nem érezni, ami fáj, mert abban reménykedem, hogy ha nem érzem, akkor nincs is!

A mellékhatása lesz ennek a működésnek, hogy nemcsak magam felé, hanem kifelé is sokszor leszek érzéketlen, hiszen az érzőcsápjaimat módszeresen némítom.

Nem tudjuk mások fájdalmait meglátni, ha befelé érzésvakok vagyunk.

[8] Jack P. Shonkoff – Linda Richter – Jacques van der Gaag – Zulfiqar A. Bhutta: An Integrated Scientific Framework for Child Survival and Early Childhood Development. https://pediatrics.aappublications.org/content/129/2/e460

[9] Oprah Winfrey – Bruce D. Perry: What Happened to You? Conversations on Trauma, Resilience, and Healing. Flatiron Books, 2021, 102. oldal.

[10] https://web.archive.org/web/20050323233001/http://accesstoinsight.org/ptf/dukkha.html

[11] Daniel Gilbert: Rábukkanni a boldogságra. HVG Könyvek, 2020, 287. oldal.

[12] https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC3130348//

[13] Julianne Holt – Lunstad, Timothy B. – Smith, J. Bradley Layton kutatása, említi Brené Brown: