Horváth András Dezső

Legjobban
a nőktől féltem

részlet

© Horváth András Dezső, 2023

© Leányvállalat, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Bárdy Anna

Első kiadás

ISBN 978 615 82374 4 4

Felelős kiadó: Molnár Geraldine

Fejlesztő szerkesztő: Benedek Ágota

Felelős szerkesztő: Ughy Szabina

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Első rész

(1)

Végül megfogadtam a pszichológusom tanácsát, és felhívtam egy kurvát.

Szeptember közepe volt, de a nyári kánikula még mindig tartott. A lakásom egyetlen ablaka egy hatalmas tölgyfa koronájára nézett. A délutáni nap áttűzött a fa ágai között, a fehér falon álmosan táncolt a levelek árnyéka.

Az ágy szélén ültem, izzadt a tenyerem. A telefon kicsengett. Hosszú másodpercekig nem történt semmi. Arra gondoltam, hogy talán jobb ez így. Milyen ember az, aki kurvázik? Elképzeltem az anyámat, ha megtudná.

— Haló! — szólt bele a telefonba egy meglepően

kedves hang.

— Haló… én a hirdetés miatt telefonálok.

— Beszélj egy kicsit hangosabban, a Sparban vagyok!

A háttérben megszólalt a hangosbemondó: „Kedves vásárlóink! Ne hagyják ki leárazásainkat: ötvenszázalékos akció minden Bonduelle konzervre: vörösbab, édes kukorica, lencse és bébirépa!”

Eltelt vagy tíz másodperc. A háttérből most üvegcsörömpölés hallatszott, aztán valahol felsírt egy kisgyerek.

— Hol laksz? — kérdezte végre a lány.

Megmondtam a címemet.

— Hazamegyek, lezuhanyzom, és utána már hívom is a taxit. Tudod, Drága, azt is fizetned kell majd, nem baj?

— Nem, dehogyis. Mikorra érsz ide?

— Két óra, és ott vagyok. Ja, és zuhanyozz le előtte, jó?

Letettük. Szóval két órám van még. Kinéztem az ablakon, a tölgyfa egyik ágán egy mókus ült. Valamit tartott a mancsában, idegesen forgatta a fejét, aztán az egészet betömte a pofájába. Felálltam, és bementem a fürdőszobába. Megengedtem a vizet, először hideg volt, aztán langyos, végül szinte égetően forró. Behunytam a szememet, a víz végigcsorgott a testemen. Huszonhat éves voltam.

És pontosan hét éve nem feküdtem le senkivel.

(2)

Szétnéztem a lakásban: a szokásos kupleráj vett körül.

Könyvespolcom nem volt, a könyveimet ezért a földön, a fotelben és a kanapén tartottam. Szekrényem volt, de túl kicsi, nem fértek bele a ruháim. Két kihajtható szárítón tartottam a nadrágokat és a pólókat. Általában egyetlen tányérból ettem ugyanazzal a kanállal, így nem kellett sokat mosogatni. Most viszont legalább négy-öt tányér állt a mosogatóban.

Az előszobai fogason egy elviteles girosz lógott egy zacskóban. Még nem volt büdös, valószínűleg két napja vettem. Ez gyakori eset volt. Leittam magamat valahol, aztán megéheztem, de ahogy hazaértem, ruhástól elaludtam, a giroszok pedig csak gyűltek a lakás különböző pontjain.

Ha ezt meglátja Vadmacska — így hívták a kurvát —, azonnal kifordul az ajtón.

Leszedtem a giroszt a fogasról, és kidobtam. Elmosogattam, aztán elővettem a porszívót a szekrényből, és még a szőnyegek alatt is kitakarítottam. Egy vödröt megtöltöttem forró vízzel, tettem bele egy kupaknyi tisztítószert, és felmostam. A ruhákat összehajtottam, és begyömöszöltem a szekrénybe.

Volt egy sötétkék ingem, ami addig csak kétszer volt rajtam: egy filmbemutatón és egy temetésen. Felvettem az inget, és kinyitottam az ablakot. A levegő friss volt és meleg, tele a kezdődő ősz illataival.

Leültem az ágy szélére, kinyitottam a laptopom, és újra megnéztem az oldalt, ahol több száz lány hirdette magát. A képernyő megtelt a gyönyör ígéreteivel. Az apró profilképek nagyjából felén a lányok arca volt látható. A legtöbben az ajkukba haraptak, vagy nyalogatták a szájuk szélét. Szöszi69 szájában egy legalább huszonöt centis, recés, zöld dildót tartott. De akadt olyan is — például Ashley Gold —, akinek a szájában egy igazi farok volt, a színéből arra következtettem, hogy egy fekete férfié lehet. Aztán voltak azok a lányok, akiknek a profilképén mellek, seggek, széttárt combok, nedvesen ívelő Vénusz-dombok jelentek meg. A profilképekre kattintva megjelent még egy csomó kép, és a lányok leírása önmagukról és a szolgáltatásaikról. Ez nagyon érdekes volt: minden lány leírta, hogy milyen a férfiideálja, milyen parfümöt szeret, mi a kedvenc autómárkája, a kedvenc filmje. Sőt, sokan még a kedvenc könyvüket is beleírták. Imola például — akinél az ár magában foglalta a kötözős szexet és a kölcsönös egymásra pisilést — nagyon szerette a Gyűrűk ura-trilógiát. Az egyik képén egy fürdőkádban guggolt, hosszú elffüleket viselt, a hófehér csempén csillogott az aranyszínű vizeletének sugara. Vanessa a BMW-kabriókért és A keresztapáért rajongott, valamint „lábremegős mélytorok-orgazmust” ígért. Gitta szerint egy igazi férfi magas, barna hajú, Armani parfümöt használ, és szívesen újranézi Gittával az Igazából szerelmet akár tízszer is. Gitta ígérete szerint vendégét „barátnő-feeling” várja, csók pedig közös szimpátia alapján lehetséges. Vajon mi lehet az a kölcsönös szimpátia?

Elbizonytalanodtam. Lehet, hogy inkább Gittát kellett volna felhívnom. De szinte lehetetlen volt választani ennyi nő közül. Bementem a fürdőszobába, és még egyszer fogat mostam, utána alaposan öblögettem egyet a mentolos Listerine-nel. Ha Vadmacska meg akar csókolni, akkor nem lehet büdös a leheletem.

Visszaültem az ágyra, és rákattintottam Vadmacska profiljára. A profilképén csak az arca látszott, és nem volt a szájában semmi, csak mosolygott. Huszonkét éves volt, százhatvan centi, ötvennyolc kiló, rövidre nyírt, fekete hajjal. Az arca karakteres, de a vonásai nem voltak durvák. A szeme kék, az ajka fölött egy piercinget viselt. A bal combját a térdétől az ágyékáig beborította egy tetoválás. Amennyire ki lehetett venni, egy angyalt ábrázolt, aki egy kardot tart a kezében. A másik képen Vadmacska egy rózsaszín kanapén térdelt, és tömör, izmos fenekét a kamera felé fordította. A harmadik képen a kanapé előtt ült, tenyerével a mellét simogatta.

Jól választottam. Vadmacska teste gyönyörű volt, és sugárzott belőle az erő.

Belőlem pont az erő hiányzott. Hét éve szállt el belőlem, amikor összeverve feküdtem a betonon, és a kezeimet ügyetlenül az arcom elé tartottam, hogy ne tudjanak tovább ütni. Másfél perc alatt minden megváltozott, amit magamról és a világról gondoltam. Azon a napon váltam az erő ellentétévé: én voltam a megtestesült gyengeség. Féltem az utcán, a villamoson, a metrón.

De a legjobban a nőktől féltem.

(3)

Csörgött a telefonom.

— Szia, Drága, megjöttem. Le tudsz jönni, hogy elintézd a taxit?

Kivettem egy tízezrest a kartondobozból, amiben a készpénzt tartottam. Felhúztam a cipőmet, és megigazítottam az ingem gallérját. Fogalmam sem volt, hogyan kell viselkedni, amikor az ember először találkozik egy nővel, akinek fizet a szexért. Bemutatkozzak? Valahogy csak szólítanunk kell egymást a következő egy órában. Az lesz a legegyszerűbb, ha álnevet mondok.

Belenéztem a tükörbe. Próbáltam úgy nézni, mint egy férfi, aki kurvázik. Aki szarik a világra, az erkölcsre, nem fél semmitől, és ünnepli az ösztöneit: aki szabad. Figyeltem az arcomat. Hogy hívják ezt a férfit?

— Charles Bronson — suttogtam, aztán kiléptem az ajtón.

A taxi járó motorral állt a ház előtt. Az ötven körüli sofőr vigyorogva nézett rám, amikor odaadtam neki a pénzt. Kinyílt az autó hátsó ajtaja, és kiszállt belőle Vadmacska. Fekete miniszoknya volt rajta, egy tornacipő és egy egyszerű, fehér top.

Úgy ölelt meg, mintha évek óta ismernénk egymást, aztán adott két puszit.

— Szia, Drága! Ugye nem késtem sokat?

Megráztam a fejemet, aztán bemutatkoztam az igazi nevemen.

Ötödik rész

(1)

Eltelt néhány hét a nyárból, és nekem még mindig nem volt új munkám. Álltam a villamosmegállóban, és két verekedő hajléktalant néztem.

A harc egy üveg fehér borért folyt, amit végül a nagyobb darab, kopasz férfi szerzett meg magának. Ellenfele a földön ült, az orrából vér folyt, és némán nézte, ahogy a kopasz vigyorogva berakja az üveg bort a szakadt zakó zsebébe, amit viselt.

A zseb azonban lukas volt. A borosüveg a földre esett, és darabokra tört. A szél a folyó felé vitte az olcsó fehérbor szagát. Mindkét hajléktalan dermedten figyelte, ahogy az üveg törött cserepei között a bor szétfolyik a járdán. A villamos megérkezett a megállóba, a kopasz a kezét nyújtotta a földön fekvőnek. A villamos ablakából még láttam, ahogy átölelik egymást a sarki kisbolt előtt, majd belépnek az ajtaján.

Két megállóval később csörgött a telefonom. Szegedi hívott, akinek volt egy halászcsárdája. Néhány évvel korábban dolgoztam nála egy nyáron, pohárleszedő voltam. Nem fizetett rosszul, és ingyen ehettem a konyhán mindennap.

— Házakat építek Stockholmban. Kiviszek egy csapat magyar munkást, és velük megcsináltatom a melót. Ők is jól járnak, én is jól járok, meg a svédek is jól járnak – mondta Szegedi.

— Jól hangzik — feleltem, miközben leugrottam a villamosról, mert jött az ellenőr, és nekem nem volt bérletem.

— De nem tudok angolul. Kell valaki, aki tolmácsol. Amikor meg üresjárat van, akkor tolja a talicskát. Ráérsz péntektől? — kérdezte Szegedi.

A reptérre egy leharcolt furgonnal jött értem. Nem sokat változott, mióta nem láttam. A homloka megnyúlt, felfelé kopaszodott, mint az ötvenes férfiak általában. Apró, rendezett vállalkozóbajuszt viselt, amelyben már megjelent egy-egy ősz szőrszál is. A lábán bebújós fehér műbőr cipő volt és egy koptatott, hófehér farmer. Lángolóan vörös ingét fekete rózsák borították, ettől Szegedi úgy nézett ki, mint egy felgyújtott temető.

Ahogy kiértünk az autópályára, a stockholmi thai prostituáltakról kezdett mesélni.

— El fogom venni feleségül az egyiket. Nagyon kedves nő, és szeret engem — mondta.

Aztán rálépett a gázra, és megelőzött egy lengyel birkaszállító kamiont. A birkák szorosan egymáshoz bújtak a kamion platóján, és csendesen figyelték a tavakból, mezőkből és dombokból álló tájat.

— Én is szeretem őt. Csak nagyon telhetetlen. Ötven felé meg már nem megy úgy a dolog, mint a te korodban – tette hozzá, és rám kacsintott.

— Ja — feleltem, és úgy vigyorogtam, mint akinek sokkal jobban megy a dolog.

Tudtam, hogy a fiatalság érték, amit az öregebbek irigyen figyelnek. Én viszont az öregeket irigyeltem. Sokkal magabiztosabbnak tűntek, mint a fiatalok. És sokkal nyugodtabbnak is. Engem szétfeszítettek a saját vágyaim és félelmeim, amiknek teljesen ki voltam szolgáltatva. Képtelen voltam irányítani az életemet, csak sodródtam, és reménykedtem, hogy jó irányba haladok. Persze reménykedni nem volt rossz, de a remény könnyen vággyá alakult. A vágy pedig méreg volt, mert minden elérhetetlennek tűnt: a szerelem, a pénz, az izzadás megállítása. A csodák emléke kezdett megfakulni, szép lassan beleszürkült a puha, hideg esőfelhőbe, ami végignyúlt az autópálya felett.

— Úgyhogy mindig bedobok egy Bizont, hogy ne legyen baj – folytatta Szegedi.

— Az mi?

Szegedi kotorászni kezdett a kesztyűtartóban, amitől pár másodpercre átgurultunk a másik sávba, és majdnem beletoltunk az árokba egy zöld Volvót. Szegedi visszarántotta a furgont a sávba, és elővett egy kicsi, négyzet alakú fehér tasakot.

— Úgy áll tőle a farkad, mint egy fenyőfa.

— Az jó lehet — feleltem halkan.

— Otthon nem is legális. Mondjuk, itt se. Egy szerb sráctól veszem — tartotta felém Szegedi a fehér tasakot. Nem volt rajta kép, csak egy fekete felirat: BIZON — THE POWER OF REAL MEN.

— Vedd csak el, nekem van még vagy húsz — mondta Szegedi.

Néztem a kis fehér tasakot. Nagyon vágytam arra, hogy én is igazi férfi legyek, akinek ereje van.

— Nekem nem kell, köszi — mondtam végül.

— Egyszer majd fog — nézett rám sértetten Szegedi, és berakta a Bizont az ing vörös zsebébe, amin három fekete angyal is volt.

Éjfél körül, sűrű, fekete esőben érkeztünk meg a stockholmi külvárosba, ahol Szegedi egy egész házat bérelt a munkásoknak. A ház egy erdő szélén állt. Szegedi megmutatta a szobámat, ami az emeleten volt. Megtudtam, hogy három szobatársam lesz, egy apa és a két fia.

— A tetőácsok — mondta Szegedi.

Halkan léptem be a szobába, mert a tetőácsok már aludtak. Ruhában feküdtem be az ágyba, azonnal el is aludtam.

Körülbelül egy óra múlva felébredtem. Kinyitottam a szememet, de nem láttam semmit, koromsötét volt. A szoba mélyén morogva horkolt valaki. A szoba másik sarkából ütemes, hosszú füttyögés hallatszott. Három éles füttyöt számoltam meg, a harmadik után a horkolás abbamaradt.

Nem mertem elaludni. Biztos voltam benne, hogy az éles hang egy állattól származik, ami valahogy bejutott a szobába. Talán valamelyik fa ágáról mászott be egy nyest, vagy egy vadászgörény. Lehet, hogy párzási időszak van, és a területét védi a többi hímtől. Szinte láttam magam előtt, ahogy közeledik az ágyamhoz, apró, tűéles fogaival belemar a lábamba, én pedig rángatózni kezdek, a szám habzik, bepisálok, majd perceken belül meghalok veszettségben.

Három körül kezdett világosodni. Az ég halvány rózsaszín volt, a szoba körvonalai egyre élesebbé váltak a hajnali derengésben. Felültem, és megláttam velem szemben három ágyat. A középsőn egy idősebb, hatvan körüli férfi feküdt, mellette két fiatalabb. Az idős férfi horkolni kezdett, mire a két fiatalabb férfi most egyszerre eresztett el három-három rövid, éles füttyöt. Szóval nem a veszett nyestek voltak.

Az öreg felébredt a füttyögésre, abbahagyta a horkolást, és felült az ágyában. Egyenesen rám nézett.

— Te meg ki a fasz vagy? — kérdezte.

— A tolmács.

Az öreg végignézett rajtam, aztán ásított egyet.

— Zoli vagyok. Ezek meg a fiaim.

Ahogy az utolsó szót kimondta, az oldalára fordult, és hangosan szuszogni kezdett.

Reggel hat órakor indultunk az építkezésre. A furgon közepén kaptam helyet, egyenesen Zoli bácsi mellett. A külvárosban parkok, tavak, kisebb erdők mellett suhantunk el. Alig volt még valaki az utcákon, a rendezett tömbházak úgy sorakoztak egymás mellett, mintha lakóik már évek óta elhagyták volna őket. Egy tó partjára értünk, ahol egy lezárt sorompó mögött komp várakozott. Ahogy a furgon megállt, Zoli bácsi rám nézett.

— Tényleg tudsz angolul? — kérdezte.

Bólintottam.

— Na, majd mindjárt kiderül.

Áthajolt a két első ülés között, és bekapcsolta a rádiót. Egy ideig tekergette, aztán abbahagyta, és felém fordult.

— Fordítsál!

A rádióból egy Backstreet Boys-dal szólt. Hallgattam egy kicsit a szöveget, majd Zoli bácsira néztem.

— Mindenki, ó igen, ringasd a testedet, ó igen, mindenki, ó igen, ringasd jól a testedet, a fiúk a sikátorból visszatértek, minden rendben, bébi – fordítottam.

A sofőr kikapcsolta a rádiót. A furgonban síri csend lett. Zoli bácsi megvakarta az állát.

— Mindig gondolkoztam, mit jelenthet az, hogy evribádi — szólalt meg egy idő után.

— Azt jelenti, hogy mindenki — mondtam.

A tó fölött hideg ködpára lebegett, egy magas, vörös szakállú férfi a komp előtt álló sorompóhoz lépett, majd felhúzta. A furgon lassan, óvatosan felhajtott a kompra.

— És mi a neved, tolmács? — kérdezte Zoli bácsi.

Megmondtam a nevemet. Az öreg megcsóválta a fejét.

— Mostantól új neved van. — És a vállamra tette a kezét.

Kérdőn néztem rá.

— Szevasz, Evribádi — mondta Zoli bácsi.

A komp egy éleset füttyentett, és siklani kezdett a tó vizén. Kinéztem a furgon ablakán. A túlpart csak néhány percre lehetett.

(2)

Gyorsan teltek a hetek, a munka egyhangú volt és unalmas, a svéd nyár hamarosan őszbe fordult.

Egyre hidegebb lett, a tenger felől érkező szél pillanatok alatt átjárta a testemet. Az utolsó estémen a ház tornácán ültem, a külvárosi erdőt figyeltem.

Kinyílt a ház ajtaja, Zoli bácsi jött ki rajta, szó nélkül ült le mellém. Fekete bőrkabát volt rajta, a belső zsebéből egy kisüveges pálinkát vett elő, a kezembe adta. Meghúztam a pálinkát, és pár másodperc múlva már semmit nem éreztem a jeges szélből.

Ránéztem az öregre. Az orra ferdén állt, ezért is horkolt annyira. Észrevette, hogy az orrát figyelem.

— Bokszoltam. De nem ott tört el — mondta.

Visszakérte a pálinkát, és ő is belekortyolt. Aztán elővett egy szál cigit, a szájába tette. A másik zsebéből egy gyufásdobozt húzott elő, kivett egy szálat, és meggyújtotta a doboz oldalán. Az apró lángot alaposan megtáncoltatta a szél, az öreg óvón fonta körül az öklével. Meggyújtotta a cigit, aztán eldobta a gyufaszálat az erdő felé.

— A legjobb barátom is bokszolt, a Misi. Két lánnyal volt randevúnk, úgyhogy szépen felöltöztünk. Ing, makkoscipő, zakó. Ahogy kell — folytatta.

Az üveg most nálam járt. Nem húztam meg azonnal, egy ideig forgattam a kezemben.

— Hatan álltak körbe minket. El akarták venni a Misi pénzét. Mondtuk nekik, hogy bokszolók vagyunk, úgyis mi győznénk, de randevúnk lesz. Nem akarunk véres ingben odamenni. Akkor az egyik megpróbálta megszúrni a Misit. A Misi meg reflexből ütött, ahogy kell, állcsúcsra. A késes gyerek eldőlt, mint egy zsák. Ahogy esett, a feje nagyot koppant a padkán. Szétnyílt a koponyája. Egy perc múlva már halott volt.

Szemerkélni kezdett az eső. Eleinte halkan, aztán egyre hangosabban kopogott a ház tetején. Egy ideig csendben ültünk, hallgattuk a kopogást.

— És mi lett a Misivel? — kérdeztem.

Az öreg megvonta a vállát.

— Tíz évet kapott emberölésért. Soha többé nem láttam.

Aztán felállt, kinyújtózott, és elindult a bejárati ajtóhoz.

— Gyere, holnap ötkor kelünk — mondta.

— Én holnap hazamegyek, Zoli bácsi.

— Kirúgott a Szegedi?

— Így volt megbeszélve.

Megcsóválta a fejét.

— Elkurvázza az összes pénzét az a fasz — mondta, aztán bement a házba.

Hallottam, ahogy ropognak alatta a falépcsők, miközben felmegy az emeletre. Az eső egyre jobban rákezdett, és nekem már nem volt pálinkám.

(3)

Szegedi most is jól fizetett, úgyhogy volt néhány nyugodt hetem, miután hazamentem.

Vettem egy új bojlert és egy nagyon drága albumot a Naprendszer történetéről. Gyönyörű könyv volt, hatalmas fotók voltak benne a Vénuszról, a Marsról, a Jupiterről és a többi bolygóról. Az összes kép benne volt, amit az elmúlt évtizedekben fellőtt űrszondák csináltak. A kedvencem a Halványkék pötty című fotó volt. A Voyager űrszonda lőtte, amikor elrepült a Neptunusz mellett, és végleg elhagyta a Naprendszert. A világűr sötétjében világító kék foltocska a Föld volt, sok milliárd kilométernyi távolságból. Amikor a kép készült, már én is éltem. Ott voltam valahol a pötty kékjében, és valószínűleg rohangáltam, sírtam vagy aludtam, mint minden kisgyerek.

Esténként a képeket néztem, elolvastam a leírásokat a bolygókról, és közben csendesen berúgtam. Amikor már eleget ittam, megnéztem Vadmacska hirdetését, és azon gondolkoztam, hogy újra felhívom. Sokszor a kezemben volt a telefon is, de valami mindig visszatartott. Talán a szerelem. Maja emléke olyan volt, mint egy amputált végtag. Üresség maradt utána. A hiány soha el nem múló, fájdalmas lüktetése.

Láttam az interneten egy hirdetést, egy ételkiszállító cég autós futárokat keresett. Szükségem volt pénzre, és valamire, ami eltereli a figyelmemet. Úgyhogy a maradék pénzből vettem egy autót. Nem tudtam semmit az autókról, ezért nem is alkudoztam a kereskedővel. A fehér Ford Ka rögtön megtetszett, ahogy megláttam. Négy kereke volt, és egy hatvan lóerős benzinmotorja. Készpénzben fizettem, aztán beleültem, és elhajtottam.

Egy ideig a városban keringtem. A folyó partján autóztam, aztán át a hidakon, a folyó egyik oldaláról a másikra. Az autóban nem volt légkondi, de ez nem zavart. Letekertem az ablakokat, élveztem, ahogy a menetszél az arcomba csapott. Aztán észrevettem, hogy kezd kifogyni a benzin a kocsiból, úgyhogy megálltam egy benzinkúton. Még soha életemben nem tankoltam, úgyhogy amikor megfogtam a locsolópisztoly-szerű izét, aminek a csövét a kocsiba kell dugni, kíváncsian meghúztam a pisztolyon lévő ravaszt. Egy-két liter benzin a lábamra ömlött, aztán betuszkoltam a csövet a kocsi oldalán lévő lukba, és teletankoltam. Bementem a kútra, fizettem, aztán felhívtam az apámat. Rögtön felvette.

— Vettem egy autót — meséltem neki.

— Anyád is nagyon jól vezetett — mondta ő.

Egy ideig hallgattunk, aztán eszembe jutott valami.

— Elmehetünk hozzá — mondtam.

— Nem örülne nekem, fiam — mondta.

Tudtam, hogy valószínűleg igaza van.

— Eltelt húsz év — jegyeztem meg.

Apám nem válaszolt. Hirtelen megcsapott a benzinszag, ami a cipőmből és a nadrágomból áradt felfelé. Arra gondoltam, hogy most egyetlen gyufa elég lenne, és pillanatok alatt szénné égnék. Mint azok a szovjet katonák a tank belsejében.

— Hát jó. Eljössz értem? — mondta végül apám.

Bementem a benzinkút vécéjébe, kierőszakoltam a maradék szappant a falra erősített fémdobozból, és rákentem a benzines lábamra. Aztán megnyitottam a csapot, alátartottam a markomat, és a vízzel ledörzsöltem a szappant. Negyedóráig csináltam, a végén egész tűrhető szagom lett. Lágy kerozinaroma lebegett körülöttem, keveredett a szappan édes illatával és a sós izzadsággal.

(4)

Hárman ültünk az asztalnál. Némán kanalaztuk a jégkrémet a kék üvegpoharakból, amiket anyám csak az ünnepi alkalmakra vett elő. A vanília és a csokoládé vízzé olvadt a poharam alján. Mereven bámultam az egymásba fonódó foltokat, nem mertem felnézni. Anyám törte meg a csendet.

— És milyen az autó? — kérdezte.

— Jó — válaszoltam.

Apám nem szólt semmit, csendben tömte magába a jégkrémet. Ügyesebb volt nálam, az ő pohara még mindig félig tele volt.

— Csak nehéz bele tankolni — folytattam.

— Miért? — kérdezte anyám.

— Túl kicsi a lyuk, amibe bele kell illeszteni a cső végét — mondtam.

Anyám bólogatott.

— A Zastavával is ugyanez volt — mondta.

Apám befejezte a jégkrémet, a kiskanál halkan koppant az üvegen, ahogy beledobta. Aztán felnézett, egyenesen anyámra.

— Azzal voltunk Milánóban — mondta apám.

Mindketten elmosolyodtak.

— Mesélted a gyereknek? — kérdezte apám anyámtól.

— Egy évvel azelőtt volt, hogy megszülettél — fordult felém anyám.

Szédülni kezdtem, óvatosan belekapaszkodtam az asztalba. A szédülés aztán fáradtsággá változott, erős, sodró fáradtsággá. Mintha egy folyóban úsznék az árral szemben. Schopenhauer szerint a két ember közötti szenvedélyes nemi vágy nem más, mint egy meg nem született lélek vágya a létezésre.

A szüleimet néztem. Csak egy gyerek voltam.

— Tizenöt órát vezettem megállás nélkül — mondta anyám.

— Tudod, fiam, én nem vezethettem a szemem miatt — tette hozzá apám.

— És akkor jött az a körforgalom — folytatta anyám.

Apám felnevetett. Anyám felállt, és egy kancsóból kávét töltött három fehér bögrébe.

— Akkor nálunk még nem volt olyan. Nem tudtam, hogy kell belőle kijönni. Másfél órán keresztül mentünk körbe-körbe — mondta anyám, és már ő is nevetett.

Hirtelen tisztán, élesen láttam a körforgalmat. Tudtam, hogy anyám és apám létezett a születésem előtt. De önző voltam, mint minden gyerek. Elképzelhetetlen volt, hogy a világuk nem velem kezdődött. Egymásra mosolyogtak az üvegpoharakban megolvadt jégkrém fölött, ez a mosoly egyszerre volt idegen és nagyon ismerős. Egy pillanatot zárt magába, amikor én még nem voltam, de ezekből a pillanatokból és mosolyokból lettem én is. Utaztam az időben, utaztam a Zastavában, nyolcvanötben, Milánóban.

— Sötét éjszaka volt, mire a szállodához értünk. Imádkoztam, hogy legyen hely. És volt is, pont a bejárat előtt — mondta anyám.

Apám nagyot kortyolt a kávéból, aztán megtörölte a száját.

— Egy vadonatúj, tűzpiros Ferrari előtt — mondta apám.

— Sosem láttam még Ferrarit. Ideges lettem. Pedig úgy parkoltam, mint az álom.

— Tényleg úgy parkoltál, mint az álom — felelte apám.

— De már nagyon fáradt voltam — mondta anyám.

— Nem csoda, hogy beletolattál — mondta apám.

Anyám sóhajtott egyet, aztán egy kockacukrot dobott a kávéjába. Megkóstolta, megcsóválta a fejét, és tett bele még egyet.

— Rendesen megnyomtam szegény Ferrarit. Volt anyag a kis Zastavában. Elővettem egy papírt, hogy felírjam rá a nevemet és a címemet. De apád kivette a kezemből a papírt, és bedobta egy kukába.

Apám felpattant az asztaltól, felhörpintette az utolsó korty kávét. Szélesre tárta a karját, mint egy hadvezér, vagy egy szabadságharcos. Az igazában megsértett ember gesztusa volt, akit ártatlanul börtönbe zártak, de megtörni így sem tudtak.

— Ő egy Ferrarival járt, mi meg egy Zastavával, és mi fizessünk neki? Menjen a picsába a Ferrarijával! — mondta, aztán kiment pisálni.

Anyám rám nézett, egy ideig nem szólaltunk meg. Hallottuk, hogy apám lehúzza a vécét, aztán kezet mos.

— Hát, ilyen ember volt az apád — mondta aztán anyám.

— Nem baj, hogy eljöttünk? — kérdeztem.

— A legérdekesebb férfi volt, akivel valaha találkoztam — felelte anyám.

Apám kijött a mosdóból, én is felálltam. Ideje volt, hogy hazainduljunk. Apám odalépett anyámhoz, anyám megsimogatta apám arcát, aztán megölelték egymást. Elfordítottam a fejemet, és lenyeltem a könnyeimet.

Az éjszakai autópálya kihalt volt. A koromsötét égen a hold világított. Eszembe jutott, hogy Hrabal egyszer azt írta, a hold olyan, mint egy segglyuk. Felnevettem, apám felé fordultam, hogy elmondjam neki is. Nyitott szájjal aludt, a fejét az ablaknak támasztotta. A menetszél hol jobbra, hol balra fújta a ritkás hajszálakat a homlokán.

(5)

Bálint nappalijában ültem egy kanapén, ő meg velem szemben egy széken.

— Szóval mit gondolsz, jó ötlet? — kérdezte.

Két nappal korábban hívott fel azzal, hogy azonnal hagyjak abba mindent, amit csinálok, mert zseniális ötlete támadt. Éppen egy belvárosi bérház negyedik emeletén álltam, egy ajtó előtt. A hátamon egy hatalmas kék táska volt, benne kilenc pizzával. Megmondtam Bálintnak, hogy mindjárt visszahívom, az ajtó kinyílt, és egyenként odaadtam a kilenc pizzát a pongyolás arab férfinak, aki rendelte őket. Aztán lementem a kocsimhoz, beültem, és visszahívtam Bálintot. Az ötlet az volt, hogy csináljunk egy filmet. Ez Bálint esetében nem tűnt olyan nagy baromságnak, mert az apja, az anyja, a nővére és mindkét nagymamája filmrendező volt. Szóval volt némi ismeretsége filmes körökben. A híres filmes főiskolára járt, illetve nem járt, mert az idő nagy részében zenét hallgatott a szobájában, filmeket nézett, vagy technobulikba rángatott el olyan szerencsétlen hülyéket, mint én. De ahogy teltek az évek, Bálint is komolyodni kezdett, és hallottam a hangján, hogy most végre akar magával kezdeni valamit. Azt viszont nem értettem, hogy tőlem mit akar. Aztán Bálint felvilágosított, hogy ő lenne a rendező, én pedig a forgatókönyvíró. Fogalmam sem volt, hogy mit csinál egy forgatókönyvíró, de Bálint elmagyarázta, hogy nem nagy dolog az egész, csak le kell írni egy papírra, hogy mit mondanak a színészek, meg ki mikor melyik ajtón lép be a szobába. Annyira nem tűnt bonyolultnak, de azért kértem két nap gondolkodási időt.

És aztán ott ültem Bálintnál, aki reménykedve bámult rám.

— És miről szólna a film? — kérdeztem.

— Egy pornószínésznőről, aki beleszeret egy nyomozóba — felelte. — És a pornószínésznő múltjában sötét titkok lappanganak! — magyarázta Bálint.

— Milyen sötét titkok?

Bálint széttárta a kezét.

— Azt neked kéne kitalálni.

Sajnos egyetlen pornószínésznőt sem ismertem, ezért nem jutott eszembe semmilyen titok. Bálint megnyugtatott, hogy ezen ne izguljak, aki annyit olvas, mint én, annak biztosan lesz majd valami ötlete. Ebben én nem voltam olyan biztos.

Megszólalt a kaputelefon, Bálint felpattant, és az ajtóhoz rohant.

— Várunk valakit? — kérdeztem.

— A Sárit — mondta Bálint.

Bálint kinyitotta az ajtót, ami előtt egy körülbelül százötven kilós, tarkopasz férfi állt egy fekete napszemüvegben. A férfi oldalra fordult, és lapjával bearaszolt a lakásba. Nem sokat tudtam a pornó világáról, de így is megismertem: Taki volt, a híres pornóproducer. A kilencvenes években egész birodalmat épített ki, és több száz filmet forgatott mindenféle műfajban. Aztán jött az internet, és pont ugyanúgy kibaszott Takival, mint a nyomtatott sajtóval és a majdnem Nobel-díjra jelölt kollégáimmal. Senki nem vett már pornókazettákat, mert az interneten mindenki egy perc alatt megtalálta ingyen is azt, ami érdekelte.

Taki mögött egy barnahajú lány jött be az ajtón. Fekete alapon fehér csíkos pólót és egy farmernadrágot viselt. Gyönyörű szeme volt, és érzékeny, okos arca. Bálint a szoba közepén állt, és mindenkit bemutatott mindenkinek.

— Ez itt a forgatókönyvírónk, ő pedig Taki, filmünk szakértője és tanácsadója. Sári pedig az asszisztensem lesz, amúgy most másodéves látványtervező szakon — mondta Bálint, és közben úgy hadonászott a kezével, mint egy igazi rendező.

Taki megtörölte a homlokát egy selyemkendővel, aztán rám nézett.

— Minden film egy jó forgatókönyvvel kezdődik. Miket írtál eddig?

Bálintra néztem, aki hevesen kacsintgatott rám, és közben a kezével is mutogatott. Sejtettem, hogy ez egy fontos pillanat, és sok múlik azon, hogy mit válaszolok.

— Nem hiszem, hogy láttad őket. Kis semmiségeket — mondtam.

— Sokat járok moziba. Meg nézem az internetet is. Szóval? — kérdezte, és én gyűlöltem Bálintot, és az összes rohadt filmest, amiért ilyen helyzetbe hoztak.

Kivéve Sárit. Őt nem gyűlöltem. Ő csak nézett rám a gyönyörű szemeivel, és ő is várta, hogy kinyögjek valamit. Sóhajtottam egyet, mint aki nem szereti magát fényezni.

— Az első filmem a Csendes híd volt. Aztán jött A por lázadása. Azért kaptam egy Smaragd Leopárdot is Koppenhágában. De hát ezt nyilván tudod. Sok interjút adtam akkoriban — mondtam, aztán szerényen elmosolyodtam.

Taki bólintott, a napszemüvegére rácsorgott némi izzadság a homlokáról.

— És most min dolgozol? — kérdezte.

— Egy erotikus thrillert írok egy memoár alapján. A tudatunk, és ami alatta van lesz a címe.

Taki feltolta a szemüveget a homlokára, a fekete műanyag keret úgy sodorta odébb a cseppeket a fején, mint egy ablaktörlő. Apró csíkszemei voltak, nem is tudtam elképzelni, hogyan lát velük.

— Azt a könyvet én is olvastam! — mondta Taki vidáman, majd a testével együtt belefolyt egy székbe.

Bálint felfelé tartott hüvelykujjal jelezte, hogy jó voltam. Sári egy fekete táskából kamerát vett elő, meg egy állványt. Leguggolt, hogy elővegyen még valamit, a farmeren keresztül is látszott, hogy tökéletes, kerek segge van.

— Részemről kezdhetjük — mondta Taki.

— Mit? — kérdeztem.

Taki úgy nézett rám, mint egy hülyére. Bálint megköszörülte a torkát.

— Minden forgatókönyvírónak szüksége van arra, hogy elmerüljön a témában, amiről filmet ír. A miénk is készült néhány kérdéssel — mondta Bálint.

— Természetesen — hazudtam szinkronban Bálinttal.

Sári bekapcsolta a kamerát, én pedig beszélgetni kezdtem Takival. Érdekes ember volt, aki ismerte az életet. Sok műfajban alkotott: forgatott leszbikusokkal, törpékkel, japánokkal és apácákkal is. Mesélt arról, hogy minden maffiózó őt hívogatta, mert a szülinapjukra meg akarták venni a leghíresebb színésznőket. A színésznők általában három-négy évig bírták az ipart. Taki próbált rájuk vigyázni, de sokan nyúltak közülük a drogokhoz, mert nem tudták elviselni, hogy a családjuk kurvának tartja őket. Azért volt sok olyan is, aki utána boldog családanya lett. Ilyen volt például Irma Silver, akinek tízéves ikerlányai voltak, és Taki volt a keresztapjuk. Irma és Taki is rajongott Olaszországért, együtt találták ki Taki híres utolsó snittjét, amivel befejezte a filmjeit. A férfiak egy presszós csészébe élveztek, a nők pedig lassan, élvezettel hörpintették ki a fehér italt. Taki szeme ragyogott, ahogy erről mesélt.

— Persze nem igazi sperma volt. Még a legnagyobb afrikai farokból sem jön ki annyi, hogy három különböző beállításra is elég legyen.

Sári felugrott a kamera mellől, és berohant a vécébe. Hallottuk, ahogy öklendezik, aztán lehúzza a vécét.

— Volt egy emberem, aki felkeverte a spermát egy kis tejjel, cukorral és tojásfehérjével — folytatta Taki.

Ez komoly beosztás volt, nem csinálhatta akárki. Gyorsan és pontosan kellett dolgozni. Érteni kellett a kémiához és a filmezéshez is.

— Ő volt az igazi művész a stábban, nem a lányok vagy a fiúk. Hanem a spermakeverő! — jelentette ki Taki.

Aztán a szeme bepárásodott, megrohanták az emlékek és a múlt érzései, melyek úgy tűnnek el az idő sodrásában, mint a tojással felütött sperma Irma Silver torkában. Sári kitámolygott a vécéből, Taki pedig felállt, és sok sikert kívánt a filmhez. A számát is megadta, hogy ha bármilyen kérdésem van az írás során, nyugodtan hívjam fel. Régimódi fickó volt, névjegyet is adott. A kártyán egy meztelen nő guggolt, és éppen egy kávéscsészét emelt a szájához. Bálint kinyitotta az ajtót, Taki pedig kioldalazott rajta.

Sári nem bírta tovább, lerogyott a velem szemben lévő székre.

— Ez undorító volt — mondta.

Bálint közben visszajött a szobába.

— Na? — kérdezte Bálint.

Sárira néztem. Sajnáltam szegényt. Látszott rajta, hogy ez a világ teljesen idegen tőle. Zárkózottnak tűnt. Egy hajtincs ráomlott a homlokára, a kezével fésülte ki az arcából. Minden durvaság hiányzott belőle, de a tekintete mégis elszánt volt. Olyan embernek tűnt, akinek nagyon mély érzései vannak, és sok benne az indulat, a szeretet és a harag, de ezeket igyekszik jól elrejteni a külvilág elől. Biztos voltam benne, hogy neki vannak sötét titkai.

— Mennyit fizetsz a forgatókönyvért? — kérdeztem Bálintot.

Mondott egy összeget. Háromnapi futárkodás díja volt. Elfogadtam.

— Figyelj, én nem szólok bele. Csak annyit kérek, hogy legyen kurva jó. Fordulatos meg érzelmes. Bízom benned! — mondta Bálint, és megveregette a vállamat.

Tudtam, hogy ez nem igaz. Bálint egyáltalán nem bízott bennem. Viszont tudta, hogy ráérek. Leszartam Bálintot, és a filmeket is leszartam. Rengeteg film készült, és a legtöbb film nem ért semmit. Sári viszont érdekelt, és amikor ránéztem, hosszú hónapok után először úgy éreztem, hogy élek. Úgyhogy nem volt más választásom: írnom kellett egy forgatókönyvet.

(6)

Vettem egy könyvet, amit egy híres amerikai forgatókönyvíró írt. A borítóra azt írta, hogy aki elolvassa a könyvét, az gond nélkül megír bármilyen filmet. Aztán vettem egy csomó kávét, csokit és energiaitalt, és elkezdtem olvasni.

A baj az volt, hogy folyton olyan filmekre hivatkozott, amiket nem láttam. Fogalmam sem volt, hogy mi a csavar Doktor Szösziben, a Hideghegyben vagy az Aranypolgárban. Az ezekről szóló részeket gyorsan átlapoztam. Volt egy hosszú rész a könyvben arról, amit a szerző a hős felemelkedésének nevezett. Ebben azt magyarázta el, hogy egy történet akkor jó, ha a főszereplő a végére jobb ember lesz, mint az elején. Ez pontosan az ellenkezője volt annak, amiről az élet szólt. De az amerikaiak hittek a giccsben, ami érthető volt. Európa minden országát legalább ötször porig rombolták, kifosztották és megerőszakolták. Amerikát viszont csak egyetlenegyszer, akkor, amikor megérkeztek oda az amerikaiak. Gyorsan megölték az indiánokat, meg a feketéket is, akik lázadoztak a rabszolgaság ellen, aztán felépítették Hollywoodot, és gyártották a filmeket a felemelkedő hősökről. Európa már nem hitt semmiben, de Amerika egyre jobban hitt önmagában.

Bedobtam a könyvet a kukába, és befeküdtem az ágyba, hogy aludjak egyet.

Dolgozott bennem a koffein. Nyitott szemmel bámultam a plafont. Vert a szívem, és megint furcsa zajokat hallottam a padlásról. Felkeltem, ellenőriztem az ajtón a hevederzárat. Minden rendben volt. Visszaültem az ágyra, és észrevettem egy apró repedést a falon. A padlótól indult, de ott még hajszálvékony volt. Megkerülte a fürdőszoba ajtaját, aztán felkúszott a plafonra, és kiszélesedett. Egy száj volt, feketén csillogtak benne a fogtömések. Úgy éreztem, hogy bármikor rám szakadhat a hatalmas fagerendákból álló tetőszerkezet. Felugrottam az ágyról, egyik faltól a másikig rohangáltam, és további repedéseket kerestem. Nem volt egy se. Kint hajnalodni kezdett. A tölgyfán megjelent a mókus, ráugrott az ablakpárkányra, és finoman megkocogtatta az üveget. Odamentem, és kinyitottam az ablakot.

— Ennyit ér a Smaragd Leopárdod, te fasz – mondta a mókus.

Utánakaptam, hogy megfogjam a rohadékot, de elugrott. Aztán felébredtem.

Kimásztam az ágyból, kibontottam egy energiaitalt, megittam, és ettem egy csokit. Odamentem a kukához, kivettem belőle a könyvet, és megint olvasni kezdtem. A karakterépítésről volt szó. Arról, hogy minden szereplőnek akarnia kell valamit, de ez nem feltétlenül az, amire szüksége van. Ez már nem is tűnt akkora baromságnak. Éreztem, hogy végre megmozdul bennem valami. Kimentem a vécére, kiszartam a csokit, és rájöttem, hogy nekem is a karakterekkel kell kezdenem. Vagyis a Színésznővel és a Nyomozóval. A fejezet végén nagy betűkkel, vastagon szedve állt az amerikai legfontosabb tanácsa: soha ne adj címet, amíg nincs kész a könyved.

Kinyitottam a laptopomat, és csináltam egy új Word-fájlt. Egy ideig néztem a fehér képernyőt, aztán nagy betűkkel, középre rendezve felírtam: A SPERMAKEVERŐ.

A Színésznővel kezdtem. Nem volt könnyű, mert nem voltam nő. Vágyakat, szavakat és érzéseket kellett adnom neki. Egy megoldás volt: nővé kellett változnom. Hannává, Majává, Sárivá, Irma Silverré. Ez nem is volt olyan nehéz, mert a nők sokkal érdekesebbek voltak, mint a férfiak. Eszembe jutott néhány Sötét Titok, ezeket leírtam. Kezdett alakulni a dolog. A Színésznő természetesen szép volt, máskülönben nem szerepelhetett volna pornófilmekben. De okos volt és érzékeny, mert buta emberekről nagyon nehéz írni. Nehéz élet állt mögötte, megtanulta, hogy a túléléshez vadnak és gátlástalannak kell lennie, de belül ugyanúgy vágyott a szeretetre, mint mindenki.

A Nyomozó magas volt és szűkszavú, viszont gyakran izzadt. Őt is meggyúrta az élet és a bűnözők, egyszer majdnem meg is késelték. A lelke megkeményedett, de esténként a csillagokról olvasott. Aztán a Színésznő bajba került. A Spermakeverő elrabolta egy forgatásról, pisztollyal fenyegette, és a Színésznőnek három csík kokaint is fel kellett szívnia. A Színésznő rájött, hogy valahogy el kell terelnie a Spermakeverő figyelmét, ezért elkezdett egy portrét rajzolni róla. Amikor pedig a Spermakeverő nem figyelt, a Színésznő kettétört egy ceruzát, és szíven szúrta. Nyomozás kezdődött, amit a Nyomozó vezetett. Hamar egymásba szerettek, a szerelmük szép volt és tragikus, három váratlan, briliáns fordulattal a sztori végén. Az utolsó jelenetben szakadt az eső, a Színésznő a karjaiban tartotta a Nyomozót, aki haldoklott.

— Te voltál a legérdekesebb férfi, akivel valaha találkoztam — mondta a Színésznő.

Aztán a Nyomozó meghalt. A Színésznő sírt. Én pedig nagy betűkkel, középre rendezve írtam fel, hogy VÉGE.

(7)

Bálinttal egy moziban ültünk, ahol volt egy bárpult is. Én vodkaszódát ittam, Bálint pedig egy sört.

— Miért izzad ennyit a Nyomozó? — kérdezte Bálint.

— Nem légáteresztő a ballonkabátja — feleltem.

— Nem lesz ballonkabátja — jelentette ki Bálint.

— De hát a forgatókönyvben benne van — ellenkeztem.

— Az nem baj. Majd szólok, amikor forgatunk — mondta Bálint, aztán egy borítékban odaadta a pénzt, amiben megegyeztünk, és hazament.

Elraktam a borítékot, és tovább üldögéltem a pultnál. Rendeltem még egy vodkaszódát, és a mozi falán lévő filmplakátokat nézegettem. Az egyiken egy ősz hajú, szemüveges férfi ült egy méregzöld fotelben. A feje fölé az volt írva, hogy „Soha ne becsüld alá a szerelem következményeit”. Ezzel egyet tudtam érteni. Egy ideig iszogattam még, a moziban közben egyre többen lettek. Úgy tűnt, hogy mindenki ismeri egymást, én viszont nem ismertem senkit. Valaki véletlenül meglökte a vállamat, ez jólesett, mert régóta nem ért hozzám senki. Aztán megittam az utolsó korty piámat, és hazaindultam a filmművészet ürgelyukából.

Ősz volt, és a magány körém csontosodott. Vágytam arra, hogy legyenek barátaim, de az emberek unalmasak voltak. Rájöttem, hogy egyáltalán nem érdekel, kivel mi történt. Napközben az autóban ültem, egyedül, este pedig olvastam. Általában este kilencig nem is volt semmi baj. Akkor viszont hirtelen úgy éreztem magamat, mint akit elütött egy busz, és egyedül próbál feltápászkodni a hűvös betonról. Nyújtogattam a kezemet, de csak a semmibe tudtam kapaszkodni. És a busz minden este jött, átgázolt rajtam, és én iszonyúan vágytam az emberekre, bárkire, a legunalmasabb faszfej egyetlen jó szavának is örültem volna. De csak egy magányos roncs voltam az út szélén, és ezt magamnak köszönhettem.

Aztán tél lett. Az utak csúsztak, koszos jégrétegeken kapartam felfelé meredek utcákon, a kerekek sokszor kipörögtek, a táskámban pizzák, csípős ázsiai levesek és extramarhás sajtburgerek várták, hogy valaki felzabálja őket. Felfedeztem egy erdőt, minden hajnalban beültem a kocsiba, és elmentem az erdő szélére. Két-három órát gyalogoltam céltalanul, senkivel sem találkoztam, mert a város olyankor még aludt. Találtam egy padot, amiről ráláttam a házak tetejére.

Tavaszra meguntam az erdőt, és hajnalonként inkább uszodába jártam. Az úszás jó volt, mert semmire nem gondoltam közben, tökéletesen eltompított. És néha láttam nőket is fürdőruhában. Szerettem a mozdulatot, amikor levették a fejükről az úszósapkát, és a törülközővel átdörzsölték hosszú hajtincseiket. A szaunában öregekkel ültem, ernyedt bőrükön csorgott az izzadság, bibircsókok, bőrkeményedések, szemölcsök és ráncok között folyt végig a nedvesség. Amikor az öregek felálltak, sötét izzadságfoltokat hagytak maguk után a szauna ócska falécein. Ha nem ült a helyükre senki, akkor a foltok hamar felszáradtak a nyolcvanhét fokban. És én tudtam, hogy ennyi marad belőlem is majd, egy gyorsan felszáradó folt voltam, nyom nélkül párologtam el mindenhonnan.

Aztán száraz forróság borult a városra, és megint nyár lett. Hiába húztam le tövig mindkét ablakot, a kocsi hőmérője gyakran negyven fokot mutatott. Egyik nap, dél körül beszorultam két busz közé a dugóban. A Nap magasan fent járt az égen, kíméletlenül bombázta szegény kis autómat halálos sugaraival. Ránéztem a kocsi hőmérőjére: negyvenkilenc fok volt. Találtam néhány félig megivott ásványvizet az anyósülésen, meg a saját ülésem mögött. Lecsavartam a kupakokat, és a fejemre locsoltam a poshadt, meleg vizeket. Ázott fejjel ültem a kocsiban, és vártam a megváltást. A dugó mozdulatlan volt, a kocsisor úgy nyúlt végig a városon, mint egy döglött óriáskígyó. Benyúltam az ételkiszállító dobozba, és egy extra csípős burritomenüből kivettem egy jéghideg kólát. Megittam, jólesett. Vártam tovább.

Végül megmozdult a kocsisor. Lépésben haladtunk, a buszsávban egy taxi ért mellém. A sofőr heves kézmozdulatokkal integetett. Dagadt, kopasz fickó volt. A feje annyira hájas volt, hogy bőrének redői körbefolyták a napszemüvegét. Baromira nem volt kedvem ordibálni senkivel, az életemért küzdöttem. De azért végül odafordultam.

— Mi van? — kérdeztem.

— A tiéd is szar? — üvöltötte a taxis.

Muszáj volt üvöltenie, mert közben mögénk ért egy Harley Davidson. Félmeztelen, lófarkas férfi ült rajta. A motor zúgott, zakatolt, zörgött, morgott és hörgött. De ez nem volt elég, mert még egy hangszóró is be volt szerelve a motorba, amiből üvöltött a rockzene. „Engem nem lehet féken tartani, úh bébe, a halál lovasa vagyok, vágtatok a sivatagban, gyere velem, és fürödjünk a vérben” – üvöltötte az énekes, a lófarkas férfi pedig bólogatott hozzá.

— Mi szar? — ordítottam a taxisnak.

— A fűtés a kocsidban!

— Nem fűtök, bazmeg, nyár van!

— De fűtesz, bazmeg! — vitatkozott a taxis.

Kezdtem ideges lenni. Állandóan bajom volt a taxisokkal. Úgy vezettek, mint az őrültek, és kurvára meg voltak elégedve önmagukkal. Pár héttel korábban egy piros lámpánál egy másik hájfejű megkérdezte, hogy buzi vagyok-e, amiért női autóval járok. A női autó alatt azt értette, hogy az autóm fehér volt és kicsi. Mondtam neki, hogy igen, buzi vagyok, de ő sajnos annyira ronda, hogy előbb szopnék le egy halottat, mint őt. Erre kiszállt, és elindult felém, de elhajtottam.

Megint megállt a forgalom, és láttam, hogy a taxis kiszáll, elsétál a kocsim orra előtt, aztán az ajtóhoz lép. Legalább százhúsz kiló volt. Tudtam, hogy esélyem sincs ellene. Szorítottam a kormányt, és nem néztem fel rá, amikor behajolt az ablakon.

— A feleségem is most vett egy Ford Kát. És az is állandóan fűt. Típushiba — mondta, és a hangja nagyon kellemes volt, amikor nem ordított.

— Le van tekerve — mutattam a fűtésszabályozóra.

Egy ócska szürke gomb volt, a nullán állt. A taxis megcsóválta a fejét.

— Nem lehet kikapcsolni. Nézd meg a lábadnál. Tuti fűt ez is — mondta.

Lehajoltam, és megnéztem, hogy mi a helyzet a lábamnál. Tűzforró levegő süvített alulról felfelé. Hirtelen mindent megértettem. Egész nyáron maximumon ment a fűtés. A lófarkas motoros eldörgött mellettünk, a taxis visszaült a kocsijába.

Váratlanul megindult a forgalom, én bekanyarodtam egy mellékutcába, és beálltam egy tolószékes parkolóhelyre. Felnyitottam a motorháztetőt. A fűtőtestek tűzforróak voltak, zörögtek és recsegtek. A kocsinak lógott a lökhárítója, és balra már csak a kezemmel tudtam indexelni. A jobb oldali ajtót nem lehetett kinyitni. De a fűtés, az hibátlanul működött. Akár akartam, akár nem.

Egy kirakat előtt álltam, belenéztem az üvegbe. Vörös voltam. A fejem, a karom és a lábam is vörös volt. A hajam a homlokomra tapadt. Úgy néztem ki, mint egy csecsemő, aki éppen most született meg a Pokolban.

Elővettem a telefonomat, hogy felhívjam a szerelőt. Akkor láttam, hogy Bálint írt egy üzenetet: „Leforgott a film. Várunk a premieren!” Az üzenet végén ott volt egy dátum is, és hogy melyik moziban lesz a vetítés. Bementem egy boltba, vettem egy kólát, és beraktam az extra csípős burrito mellé. Aztán visszaültem a kocsiba, és beindítottam a motort. Áramlani kezdett a forróság. A hőmérő negyvennyolc fokot mutatott.

(8)

A moziterem teljesen tele volt. Én az egyik sor szélén ültem. Pár sorral alattam Sári ült, ugyanaz a csíkos felső volt rajta, amiben először láttam. A színpadon Bálint állt, és egy mikrofonba beszélt. A hangja visszafogott volt, szerény és meghatott. Olyan volt, mintha minden pillanatban el akarná sírni magát. Arról beszélt, hogy a filmezés csapatmunka, egy nagy közös alkotás, és ugyan ő a rendező, de végtelenül hálás mindenkinek, aki dolgozott a filmben. Itt következett egy felsorolás arról, hogy kik dolgoztak a filmben. Aztán Bálint tényleg elsírta magát.

— Minden jó film egy forgatókönyvvel kezdődik. Ezért szeretném megköszönni a történetet annak, akik ihlették, a szüleimnek!

Bálint szülei felálltak, és ők is szerények voltak, ahogy meghajoltak mint a történet fő ihletői. Aztán sötét lett, és elindult a film. Nem volt rossz, de különösebben jó sem. Furcsa volt hallani a színészek szájából a mondatokat, amiket én írtam. Aztán jött a film utolsó jelenete, a Nyomozó meghalt, én meg hirtelen elsírtam magamat. Ez szánalmas volt, de szerencsére senki nem vett észre semmit az egészből. Felkapcsolták a villanyokat, én pedig kimentem a mosdóba.

Pisáltam egyet, aztán kezet mostam, és utána jéghideg vízben megmostam az arcomat. Legalább öt percig fröcsköltem magamra a vizet, az ingem is vizes lett, de nem érdekelt. Fújtam egyet, megfordultam, és kiléptem a mosdóból. Sári jött velem szemben, csodálkozva nézett rám.

— Miért vagy ilyen vizes? — kérdezte.

— Csőtörés van a férfivécében.

— Aha — mondta Sári. Aztán elmosolyodott. Az arca most nem tűnt olyan zárkózottnak. És nagyon tetszett a szeme. Élet volt benne. És valamilyen sötét titok, de ez a sötétség nem tűnt fenyegetőnek.

— Ihatunk valamit, ha van kedved — mondtam.

— El kell még köszönnöm pár embertől — felelte.

Kimentem a mozi elé, és vártam. Az emberek csoportokban dohányoztak, sokaknak egy pohár pezsgő volt a kezében. Észrevettem egy fickót, aki még nálam is alacsonyabb volt. Megismertem, a filmkritikus az egyetemi filmklubból. Odamentem hozzá, és láttam, hogy a ritkás bajsza az elmúlt években még ritkásabb lett.

— Helló — mondtam neki.

Nem válaszolt semmit. Az arca megrándult, a teste rázkódni kezdett. Úgy nézett ki, mintha véletlenül lenyelt volna egy darab szart, és most próbálná kihányni.

— Hogy tetszett a film? — kérdeztem.

— Majd megírom — mondta.

— Tudsz valamit Hannáról? — kérdeztem.

Az arca elvörösödött. Egy kisgyerekre hasonlított, aki nagyon dühös. Felhúzta a felső ajkát, amitől a bajsza egy kétcentis négyzetbe tömörült az orra alatt. Remegtek az orrcimpái. Hitler lehetett ilyen négyéves korában.

— Két gyereke van. A férje mérnök. Ausztriában él – hadarta, majd elfordult.

Rájöttem, hogy valószínűleg mindent tud Hannáról, és naponta hússzor nézi meg a profilját. Hirtelen sajnálni kezdtem. Egy mindent elsöprő, halálos szerelem áldozata volt, ami egész életére szólt. Nyilvánvaló volt, hogy a haláláig szeretni fogja Hannát. A szerelem az emberiség közös tragédiája. A filmek, a könyvek és a reklámok úgy csináltak, mintha csak a szép és egészséges emberek lennének szerelmesek. Pedig mindenki volt szerelmes, legalább egyszer életében. Még a csúnya és gonosz emberek is. Hitler is. És a filmkritikusok is.

Sári kilépett a mozi ajtaján, intettem neki. Odajött hozzám, és én legszívesebben azonnal megcsókoltam volna.

— Mehetünk! — mondta.

Pár másodpercig csak bámultam, egyszerűen nem bírtam ki, hogy ne nézzem a szemét.

— Mi van? — kérdezte Sári nyugtalanul.

— Annyira szép a szemed, hogy mindjárt megőrülök.

— Ennél azért többet várok egy írótól — felelte.

Aztán odahajolt a fülemhez.

— Miért néz minket az a fasz? — suttogta.

Oldalra néztem, és láttam, hogy a filmkritikus mereven figyel, aztán gyorsan elkapta a tekintetét.

— Mert megdugtam élete szerelmét — súgtam vissza Sárinak.

— Te rohadék! — suttogta Sári, és az ajka egy pillanatra hozzáért a fülemhez.

Elindultunk, hogy keressünk egy nyugodt helyet. Egy darabig sétáltunk és beszélgettünk, és közben néha egymásra néztünk. Éjszaka volt, és éjszaka még jobban féltem az utcán, mint nappal. Akkor féltem a legjobban, amikor fiatal férfiakból álló csoportok jöttek velem szemben. Sok éve volt már, hogy megvertek. A részletekre már alig emlékeztem, de a félelem nem múlt el. Apám barátja, Sanyi jutott eszembe, és a golyó, ami átrepült a fején. Az én félelmem is egy golyó volt, nekem is szétszaggatta az arcomat, de nem repült át rajta, hanem ott maradt benne. Egyre többször elfelejtettem, hogy ott van. De néha belém nyilallt a hideg, fémes fájdalom. És akkor tudtam, hogy a golyó örökké velem marad. Mint Hanna a kritikussal.

De ahogy sétáltunk, éreztem, hogy kezdem unni a saját félelmeimet. Sári sokkal érdekesebb volt, mint a félelem és a magány. Egyszer csak ott álltunk a kocsma előtt, ahol nem szólt a zene, és ahol levelet írtam az apámnak. Bementünk, és kértünk egy-egy vodkát, meg egy kancsó szódát.

— Milyen csend van itt — mondta Sári.

— Szeretem a csendet.

— Ez ilyen írós dolog?

— Nem tudom. Egy írót sem ismerek.

— Gondolom, sokszor kinézel az ablakon, és tűnődsz. Őszi falevelek, elmúlás, halál, ilyesmik – mondta Sári.

— Pontosan. Falevelek és halál.

— Nagyon beleéled magad ebbe a pózba, ugye?

Lehúzta a vodkáját. Az apró üvegpohár koppant az asztalon, ahogy lerakta. Áthajolt az asztalon. A szeme csillogott. A szája egészen közel volt az enyémhez.

— Ne pózolj. Nem kell.

— Mindenki pózol — feleltem.

— Én nem akarok. Unalmas.

— Lehet, hogy azért pózolok, mert unalmas vagyok.

— Te, hülye — súgta Sári.

Aztán megcsókolt. Sokáig csókolóztunk, legalább egy órán át. Aztán csak ölelkeztünk. Simogattam a haját, és hallgattam a csendet. Néha elment az utcán egy autó, vagy egy éjszakai busz. Sári néhány percre elaludt, ütemesen szuszogott a vállamon. Álmában sóhajtott egyet, összerezzent, és kinyitotta a szemét.

— Elaludtam?

— El — feleltem.

— Tudod, mi vagy te? Egy kedves ember.

Aztán visszahajtotta a fejét a vállamra, és aludt tovább. Néha megmoccant, kicsit fészkelődött, akkor újra megsimogattam a haját. Hajnalig ültünk így. Távolról hallottam, ahogy az első villamos elindul az utca végéről. A város halkan morajlani kezdett. Az éjszakai lámpák egy pillanat alatt kialudtak. A folyón egy fekete uszály sodródott távoli kikötők felé.

(9)

Az autószerelő egy faluban lakott, nem messze a várostól. Szép nagy háza volt, a kertben autóroncsok, rozsdás karosszériák, nem működő motorok hevertek a reggeli napsütésben. A szerelő behajolt a motortérbe, és közben hangosan fújtatott. Aztán lecsapta a motorháztetőt, és hatalmas, olajos kezeit törölgette egy ronggyal.

— Na, kikötöttem a fűtőtestet. Októberben gyere el, akkor majd visszakötöm. Különben belefagysz télen ebbe a szarba.

Kifizettem a pénzt, aztán beültem az autóba, és beindítottam a motort. Ledugtam a kezemet a lábamhoz, de most nem áramlott a forróság sehonnan. Szinte hűvös volt az autóban. Elindultam vissza a városba, lehúzott ablakokkal kanyarogtam hegyi utakon. Élveztem a vezetést, mert a vezetés is egy csoda volt. Szabadnak éreztem magamat, oda mentem, ahová csak akartam. Sárival megbeszéltük, hogy aznap este átjön. Ez is egy csoda volt. Egy teherautó zötyögött előttem, visszaváltottam kettesbe, mint egy férfi, a hatvan lóerő felhörgött, aztán ráléptem a gázra, tövig nyomtam a pedált, Senna voltam és Schumacher voltam, hatvankilenc kilométerórás sebességgel száguldottam el a teherautó mellett.

Megálltam egy benzinkúton, hogy tankoljak. Fogtam a locsolópisztolyt, kinyitottam a tanksapkát, és próbáltam belenyomni a cső végét. Nem ment bele. Megpróbáltam még egyszer. Semmi. Benéztem a tankba, de nem láttam semmit. Sötét, komor lyuk volt, és áradt belőle a benzinszag. Megnéztem a locsolócső végét, úgy láttam, hogy nincs baja.

Motorhangot hallottam, a teherautó ért mögém. Úgy két méterre a lökhárítómtól állt meg. A sofőr mellett még hárman ültek a vezetőfülkében. Mindhárman kiugrottak. Izzadni kezdtem, a cső majdnem kicsúszott a kezemből. Az egyiknek aranyfoga volt.

Óvatos mozdulattal illesztettem locsolócsőt a tankba. Két centit bement, utána megint elakadt.

— A picsába! — morogtam magam elé.

Kihúztam a locsolócsövet. Az aranyfogú közelebb lépett.

— Mi van, geci, segítsünk? — mondta.

Megráztam a fejemet. Nyomtam befelé a csövet, teljes erőmből. De nem ment.

— A kis buzinak csak az előzés megy — hallottam a hátam mögül.

Nyeltem egyet. Aztán megfordultam, belenéztem az aranyfogú szemébe. A tekintete üres volt, nem volt benne semmi. Se gondolat, se irgalom, se türelem. Olyan volt, mint egy állat. Tiszta, ostoba és brutális. A nyakában vastag aranykereszt lógott.

— Csináljad, vagy beletolunk az árokba, bazmeg – mondta.

A sofőr röhögött. A másik kettő is közelebb lépett. Ha kinyújtom a karomat, pont elértem volna az arcukat.

— Egy perc — mondtam.

Ránéztem a sötét lyukra a kocsi oldalán. Semmi baja nem lehetett. Mindennap tankoltam, soha nem volt probléma. Sikerülnie kell. Megfogtam a pisztolyt, jó erősen megmarkoltam, a másik kezemmel a kocsi oldalának támaszkodtam. És benyomtam a pisztolyt. Tövig bement. Ömleni kezdett a benzin a kocsiba. Elmosolyodtam.

— Faszomat vigyorogsz, bazmeg? — kérdezte az aranyfogú.

Kihúztam a csövet, a kocsi tankja kicsi volt, másfél perc alatt tele lehetett tankolni. Bementem a kútra, fizettem, aztán visszamentem a kocsihoz. A teherautó most már három centire állt a lökhárítóm mögött, járó motorral. Ahogy beültem, a sofőr rálépett a gázra, a teherautó motorja felbőgött, még egy centivel közelebb került hozzám. Bekapcsoltam az övemet, beindítottam a motort. Behúztam a kéziféket, egyesbe tettem a váltót, aztán rátettem a lábamat a gázra, kiengedtem a kéziféket, és csikorgó kerekekkel kilőttem a benzinkútról.

Ahogy hazaértem, lezuhanyoztam. Aztán megtörülköztem, és meztelenül végigfeküdtem az ágyon. Egy ideig a plafont néztem, aztán megfogtam a telefonomat. Sári azt írta, hogy nyolc körül jön. Volt még pár órám. Éreztem, ahogy szétárad bennem a félelem.

Tudtam, hogy nincs más megoldás.

Kikerestem Szegedi számát, és felhívtam. Három csörgés után felvette.

— Hej! — szólt bele a telefonba svédül.

Ez volt az egyetlen szó, amit megtanult a kinti hónapok alatt. Akárhányszor beléptünk egy boltba, négyszer-ötször elismételte jó hangosan. Valami köszönésféle volt, a rövidebb verzió. A hosszabbat én sem tudtam megtanulni. Sok magánhangzó zsúfolódott benne egymásra, és a közepén volt egy érdekes, gurgulázó hang is.

— Jó napot, főnök úr — mondtam magyarul.

— Na, mi kell? Meló?

— Nem, az van. Más kéne.

— Nem adok kölcsön. Mi vagyok én, bank? — kérdezte ingerülten.

— Van pénzem. Az a cucc kéne, főnök úr. Amitől…

Nem tudtam, hogy mit mondjak.

— Áll a farok, mint a fenyőfa? — segített ki Szegedi.

— Aha.

— Szerelmes vagy? — kérdezte.

Nem válaszoltam. Egy ideig Szegedi sem szólalt meg. Csak sóhajtott egy nagyot. Aztán mondott egy nevet és egy címet, hogy kit kell keresnem, ha Bizont akarok szerezni. Azt is mondta, hogy hivatkozzak rá, és akkor még aznap tud fogadni a díler.

— Sok sikert. Én két hét múlva költözöm Thaiföldre – mondta aztán.

— Irigylem, főnök úr.

— Soha ne vegyél be egy egészet. Maximum egy felet.

— Úgy lesz.

— Van még valami?

— Zoli bácsi hogy van? — kérdeztem.

— A legjobb tetőács Európában. De külön szobába kellett költöztetnem, már a fiai se bírják a horkolást — mondta Szegedi.

— Mondja meg neki, hogy Evribádi üdvözli.

Aztán letettük, és én megnéztem az interneten, hogy hol lakik a Bizon-díler. Kocsival majdnem egy óra volt, a város túlsó végén. Kimentem a konyhába, töltöttem magamnak egy pohár vizet. Aztán kinyitottam az ablakot, és a tölgyfát néztem. Az ősz közeledett, a fa körül már néhány elsárgult levél feküdt.

Falevelek, elmúlás, halál, gondoltam magamban.

Aztán felhívtam a számot, amit Szegedi megadott. Jó hosszú ideig csengett, mire felvette a díler. Egy nő volt. Akcentussal beszélt, orosz vagy szerb lehetett. Elhadartam, hogy ki küldött, és mit akarok venni, a díler pedig csak annyit mondott, hogy másfél órán belül el kell indulnia otthonról. Ha addig odaérek, tud adni. Ha nem, akkor marad a jövő hét. Lerohantam, beültem a kocsiba, és elindultam. Jól jött a futárkodás, ismertem az egérutakat.

Háromnegyed óra múlva leparkoltam egy szakadt panelház előtt. Ahogy kiszálltam a kocsiból, csörgött a telefonom. Bálint hívott.

— Olvastad? — kérdezte.

Olyan volt a hangja, mintha egész éjjel zokogott vagy ivott volna.

— Mit? — kérdeztem vissza.

— Hát a kritikát, bazmeg! — sikoltotta.

— Nyugi, Bálint. Elolvasom, és visszahívlak, jó?

— Jó — szipogott Bálint.

Rákerestem a cikkre, gyorsan meg is találtam. A filmkritikus írta, és nagyon érdekes szöveg volt. Mindenkit dicsért, a színészeket, a hangmérnököt, a rendezést. Aztán jött két bekezdés, amiben a történetről írt és rólam. Először bukott újságírónak nevezett, de voltam dilettáns és fantáziátlan is, végül pedig azt javasolta, hogy ha jót akarok tenni az emberiséggel, akkor még a nevemet se írom le többé.

Visszahívtam Bálintot.

— Na? — kérdezte.

— Nem olyan rossz ez. Téged dicsér. Meg a színészeket is.

A vonal másik végén sötét csend lett. Távoli, baljós recsegést hallottam csak. A Végítélet előtti csend volt, halálos hallgatás, mielőtt jönnek az Apokalipszis lovasai, és leszámolnak a bűnösökkel és a forgatókönyvírókkal.

Bálint keserűen felüvöltött.

— De a te nevedet négyszer is leírja, az enyémet meg csak egyszer!

Ebben igaza volt.

— De hát rólad jót ír, engem meg szid — védekeztem.

— Az nem számít! Rendezek egy filmet, ami kurva jó, és erre rólad írnak! Az én ötletem volt, nem a tiéd!

Eltartottam a telefont a fülemtől, mert Bálint nagyon hangosan kiabált.

— Ne haragudj, Bálint, nagyon sajnálom. De most mennem kell.

— Én rendes voltam veled, te pedig kihasználsz! Soha többé nem fogok veled dolgozni, és életed végéig pizzát fogsz hordani, te önző fasz!

Aztán lecsapta a telefont. Mindannyian a szerelem áldozatai voltunk. A kritikus Hannába volt szerelmes, Bálint pedig önmagába.

Odaléptem a kaputelefonhoz, és felcsöngettem a dílerhez. A harmadik emeletre kellett mennem. Beléptem a ház kapuján, és megnyomtam a lift piros hívógombját. A lépcsőházban vizeletszag terjengett, a postaládák össze voltak firkálva. Az egyikre egy hatalmas faszt rajzoltak. Megjött a lift, beszálltam. A harmadik emelet előtt a lift nagyot döccent, aztán nyikorgott egy kicsit. Kinyílt a liftajtó, kiléptem a folyosóra. Az egyik lakás ajtaja résnyire nyitva volt, odaléptem, és halkan koppantottam rajta egyet. Az ajtó mögött egy ötven év körüli, szőke nő állt pongyolában. Hatalmas mellei voltak, soha életemben nem láttam ekkorákat. A szája is hatalmas volt, az ajkai legalább öt centire kiálltak az arcából. A kezében egy szatyrot tartott.

— Előbb a pénzt — mondta.

Odaadtam a pénzt, a Termékenység Szláv Istennője pedig odaadta a szatyrot, aztán bezárta az ajtót. Belenéztem a szatyorba, úgy harminc apró tasak lehetett benne. Visszamentem a lifthez, még nyitva volt, beszálltam, és megnyomtam a földszint gombot.

Aztán hirtelen megállt, és nem mozdult.

Egy-két percig csak álltam, és vártam. A lift megint döccent egyet, majd hirtelen zuhant olyan két-három métert. Seggre estem, a szatyorból kiszóródtak a Bizonok a lift padlójára. Gyorsan összeszedtem a kis zacskókat, visszatömtem őket a szatyorba, aztán nagyon óvatosan felálltam, és a gombokat kezdtem el nézegetni. Találtam egyet, amire az volt írva, hogy VÉSZHELYZET. Megnyomtam. Nem történt semmi. Egy ideig nyomogattam a gombot, aztán a lift hirtelen megint zuhant pár métert. Elővettem a telefonomat, de nem volt térerő. Dörömbölni kezdtem a lift ajtaján, de csak óvatosan, nehogy tovább zuhanjon. A fülemet az ajtóra tapasztottam, de odakint síri csend volt.

— Segítség! — kiáltottam.

Kintről nyikorgás hallatszott. Olyan volt, mint amikor valaki végighúz egy kést a tányérján. Aztán valami nagyot pattant a fejem felett.

Hát, ez lesz a vége. Így halok meg, egy panelház liftaknájában, darabokra szakadva, a kezemben egy szatyornyi illegális potencianövelővel. Láttam magam előtt a címet: „Lezuhanó lift ölte meg a fantáziátlan péniszbűnözőt.” Aztán arra gondoltam, hogy végül is nem volt olyan rossz életem. Voltak szép pillanataim. Láttam a tengert. Olvastam a csillagokról. Megtapasztaltam, hogy milyen a szerelem. Szerethettem, és engem is szerettek. Szenvedtem is, de tudtam, hogy mások sokkal többet szenvedtek, mint én.

A lift most enyhén balra dőlt. Megint elpattant valami, a hang most az akna mélyéről érkezett.

Leültem, a hátamat a lift oldalának támasztottam, és vártam. Eszembe jutott, hogy talán írnom kéne egy üzenetet mindenkinek, aki fontos volt az életemben. Hannának, Majának, Sárinak, és még néhány lánynak, akinek nem emlékeztem a nevére, de tudtam, hogy a számuk valahol el van mentve a telefonomban. Vadmacskának is kéne írnom. Ha lezuhan a lift, és a mentősök kikanalazzák a telefont a hullám zsebéből, talán majd olyan helyre kerül, ahol lesz térerő. És akkor majd egy pillanatra megrezzen néhány mobil, az utolsó soraim világítanak a képernyőkön, amiket a halál torkából írtam azoknak, akiket szerettem, és akiket gyáván leszopattam szomorú éjszakákon. Ezen egy kicsit meghatódtam.

Aztán a lift megmozdult, és lassan elindult lefelé. Percenként egy métert tett meg. Körülbelül húsz perc múlva leért a földszintre, és kinyílt az ajtó. Átvágtam a pisaszagon, és a faszos postaládák között kiléptem a ház kapuján.

Kint tűzött a nap. A fejem fölött elrepült egy madár.

Aztán még egy.

Csipogott egyet a telefonom, Sári írt egy üzenetet, hogy hamarabb végzett a forgatáson, egy óra múlva már nálam tud lenni. Írtam neki, hogy indulhat, addigra én is pont hazaérek. Küldött egy mosolygós arcot, és leírta, hogy hosszú és fárasztó napja volt, de majd elmeséli. Válaszoltam, hogy rendben. Aztán gyorsan visszakérdezett, hogy nekem milyen napom volt.

Letöröltem a homlokomról az izzadságot, bedobtam a szatyrot a kocsi hátsó ülésére. Beindítottam a motort, és megírtam a választ: „Nyugis.”

(10)

Még pont volt annyi időm, hogy a szatyrot betömjem a fürdőszobaszekrénybe.

Aztán Sári hívott, hogy megérkezett. Lementem a ház elé, kinyitottam a kaput. Mosolygott, és én megcsókoltam. Elindultunk felfelé, végigmentünk a lépcsőn, fel a padlásig. Kinyitottam a hevederzárat, és bementünk a lakásba.

— Kicsit hülyén érzem magam — mondta Sári.

— Én is.

Töltöttem neki egy kis bort, magamnak pedig egy vodkát, rá pedig egy kis szénsavas ásványvizet. Koccintottunk, aztán Sári az ablakhoz ment, és a tölgyfát nézte.

— Ilyennek képzeltem a lakásodat.

— Ne haragudj, nem volt időm takarítani.

— Semmi baj.

Félretett néhány könyvet a fotelből, és beleült. A térdét felhúzta maga elé, és kortyolgatta a bort. Én leültem az ágyra, vele szemben.

— Pont egy éve találkoztunk először – mondta Sári.

— Emlékszem.

— Hetekig vártam, hogy felhívsz. Vagy legalább írsz.

Ezen meglepődtem. Sári egy olyan világhoz tartozott, ami tele volt érdekes férfiakkal. Legalábbis olyan férfiakkal, akiket én érdekesnek tartottam. Ők mind filmeket csináltak, meg reklámokat, volt pénzük, és sokat utaztak. És úgy tűnt, hogy nagyon boldogok. Mindig úgy éreztem, hogy van valamilyen titkuk, amit én nem ismerek. Mindannyian cool emberek voltak. Magabiztosak, könnyedek és sikeresek. Ők voltak a győztesek. Én úgy éreztem, hogy ennek pontosan az ellentéte vagyok. Magányos voltam, nem voltak barátaim, és néhány hete elkezdtem a bojlerrel beszélgetni.

— Én azt hittem, hogy azzal az operatőrrel jársz.

A coolság Mount Everestjén az operatőrök és a fotósok éltek. Egy zárt kaszt volt. Tökéletes korban születtek, mert az általános elhülyülés következményeként az emberiség visszatért a csecsemőkorba. Vagyis már senki nem olvasott, mert mindenki képeket nézegetett. A technológiai civilizáció elpusztította a Gondolatot, és helyébe emelte a Képet. Nietzsche azt írta, hogy Isten halott. Lehet, hogy ez igaz volt. De valószínűbbnek tűnt, hogy Isten él, csak leszarja Nietzschét, pont úgy, ahogy az emberek leszarták Dosztojevszkijt és a többieket, akik egykoron oldalak ezrein át kutatták az élet értelmét. Az olvasás nem más, mint gondolkodás. Gondolkodni viszont fárasztó, és az embereknek teljesen igaza volt, hogy a képeket választották. Ezért a gondolkodók lesüllyedtek a tenger fenekére, egészen a Mariana-árokig, ami nyolcezer méter mélyen volt a víz sötét, háborgó felszíne alatt. A legmagasabb hegy tetejére pedig felmásztak a képkészítők, és lelökdösték onnan Nietzschét, Dosztojevszkijt, és talán magát Istent is.

— Már nem járunk.

Aztán mesélni kezdett az Operatőrről. Nagyon szép férfi volt, hosszú kezei voltak, és a lábai is hosszúak voltak. Komoly és mély tekintete volt, Sári szerint olyan, mint a legérzékenyebb objektív. Amikor az Operatőr ránézett, úgy érezte, hogy mindent tud róla. Az Operatőr gyönyörű képeket készített, fekete-fehérben fotózott, sok díjat nyert, és sok interjút adott. A képei szociálisan érzékenyek voltak, mert az Operatőr is harcolt az Elnyomás ellen.

Töltöttem magamnak még egy kis vodkát, Sárinak pedig egy kis bort.

Sári aztán rájött, hogy az Operatőr még soha életében nem nevetett. Halálosan komoly férfi volt, komolyan vette a képeit, és nagyon komolyan vette önmagát. Különösen a Facebook-oldalát, ahol gondosan osztotta meg a világgal fekete-fehér fotóit, és az interjúkat, amelyekben a díjakról beszélt. Sári egy nap a metrón utazott, és észrevett egy vak férfit, aki maga előtt egy fehér botot tartott. Lefotózta a férfit, és amikor hazaért, meg akarta mutatni az Operatőrnek is.

— Aztán fogalmam sincs, hogy mi ütött belém, de kinyitottam a gépét. Beléptem a Facebook-oldalára, és kiposztoltam a képet — folytatta Sári.

— És? Mi történt?

— Odaírtam a kép alá, hogy „Nézd ezt a vak faszt, tele van velük a metró.”

Felnevettem. A pia felcsúszott az orromba, az alkohol belülről marta a koponyámat.

— Még aznap este ki kellett költöznöm.

Kimentem a fürdőszobába, és megmostam az arcomat. A csapot nem zártam el, hagytam, hadd folyjon a víz. Kinyitottam a szekrényt, elővettem a szatyrot, és kihalásztam belőle egy Bizont. Az volt ráírva, hogy epres ízesítésű. Ahogy forgattam a kezemben a kis zacskót, rájöttem, hogy nem tabletta van benne, hanem egy zselészerű anyag. A zacskó oldalán az apróbetűs leírásban a Bizon gyártója kifejtette, hogy a nyálkahártyán keresztül sokkal hamarabb beszívódik a hatóanyag. Találtam egy körömvágó ollót, óvatosan levágtam a zacskó tetejét. Emlékeztem Szegedi tanácsára, hogy csak egy felet szabad bevenni. Fogalmam sem volt, hogy lehet egy adag zselét elfelezni. Azt gondoltam, hogy majd szépen lassan engedem a számba, és a zacskó felénél visszacsomagolom. A számhoz emeltem a zacskót, és nagyon óvatosan megnyomtam a végét. Abban a pillanatban a zacskóban lévő összes zselé kirepült, egyenesen bele a torkomba. Megijedtem, és nyeltem egyet. Megnéztem a zacskót, egyetlen csepp sem maradt benne. Az egész adagot lenyeltem. Elzártam a vizet, és visszamentem Sárihoz.

— Te fogat mostál? — kérdezte.

Hirtelen furcsán éreztem magamat. Végigfutott rajtam valami forróság, a lábamtól egészen a fejem tetejéig.

— Jól vagy? Furcsa a szemed.

— Aha. Csak izgulok.

Végignéztem Sárin. A szemei mosolyogtak. Megfogtam a kezét, és felhúztam magamhoz. Aztán megcsókoltam. Éreztem, hogy nagyon nyugodt vagyok. Odavezettem Sárit az ágyhoz, végigfeküdt rajta. Lehúztam a bugyiját. Ez ismerős terep volt. A nyalás olyan, mint a biciklizés. Nehéz elfelejteni, de néha azért pofára esik az ember. De én jó voltam. Mindent beleadtam. Sári felnyögött. Aztán felült, magához húzott, és megcsókolt.

— Vegyük le ezt a nadrágot — mondta.

Kikapcsoltam az övemet, aztán levettem a nadrágot. Lenéztem az ágyékomra. A Bizon minden pénzt megért. Bárcsak tíz évvel korábban találkoztam volna Szegedivel.

Sári fölé helyezkedtem, és egy pillanat múlva már benne voltam. Csodálatos érzés volt. Tökéletesen illettem oda, ahova kellett. Magamba szívtam Sári illatát, ő pedig szorosan átkulcsolta a nyakamat. Teltek a percek, és éreztem, hogy még mindig bírom. Megfordítottam Sárit, és hátulról kezdtem el dugni. Ilyet még soha életemben nem csináltam. Soha. Most mégis úgy ment, mintha már százszor csináltam volna. Eltelt fél óra.

— Úristen! — mondta Sári.

Egy kicsit kezdett fájni a derekam, úgyhogy kiszálltam Sáriból, a hátamra feküdtem, ő pedig rám ült. A mellét csókolgattam.

Eltelt még fél óra. Vagy egy egész. Úsztunk az izzadságban. Vert a szívem, és a bal lábam elkezdett remegni. Levettem magamról Sárit, ő elém térdelt, folytattam hátulról.

— Aú! — mondta Sári.

Észrevettem, hogy túl erősen csinálom, és Sári feje a falnak ütődik.

— Bocs — mondtam.

— Semmi — mondta Sári.

Hátrébb araszoltunk az ágyon, és folytattuk. Kint hajnalodni kezdett. A párkányra rászállt egy galamb, és benézett az ablakon. Egyenesen a szemembe. Aztán elrepült. Elkezdett remegni a jobb lábam is.

Megfordultunk, megint én voltam felül. Sári haja a homlokára tapadt.

Kintről motorzaj hallatszott. Aztán ajtók nyitódtak és csukódtak.

— Mi ez? — kérdezte Sári.

— Az első busz — válaszoltam.

— Elmentél? — kérdezte.

Az elmúlt hat órában ez nem is jutott eszembe. Többször közel jártam, utoljára talán olyan másfél órával korábban.

— Bocs. A pia.

Aztán leszálltam róla. Kiment pisilni, utána visszajött, és a mellkasomra hajtotta a fejét.

— Hát, ez nem volt semmi — mondta.

Sári elaludt, és én megint a haját simogattam. A haja engedelmesen szétnyílt, ahogy végighúztam az ujjaimat a fejbőrén, aztán újra összezáródott, és sűrű, barna hullámaival a homlokára borult. Délután két óra volt.

(11)

Végül rájöttem, hogyan tudok megállni fél adag Bizonnál.

Két ujjal összecsíptem a tasak közepét, és nagyon óvatosan szívogattam ki belőle a zselét. Minden szívás után ellenőriztem, hogy mennyi van még a tasakban. Amikor pedig a felénél jártam, a maradékot belenyomkodtam a vécébe, és lehúztam. A tasakot négyrét hajtottam, és elrejtettem a pénztárcám belső zsebébe. Teljesen soha nem sikerült belőle kinyomnom mindent, úgyhogy a belső zseb egy idő után ragadni kezdett a gyümölcsaromáktól. Eper, cseresznye, görögdinnye, barack, banán és kivi illata áradt a pénztárcámból. Miután lenyeltem a fél adag Bizont, mindig ittam egy korty vizet, hogy olyan legyen, mintha csak bekaptam volna egy rágót, vagy fogat mostam volna.

De még így sem sikerült elélveznem az első néhány hét során.

Sári már kezdett aggódni, én viszont nagyon boldog voltam. Végre tudtam valamit törleszteni a nőknek. Úgy éreztem, hogy ez így igazságos. Ráadásul volt lehetőségem arra, hogy gyakoroljak. Kezdő voltam, fogalmam sem volt, hogyan kell megdugni egy nőt, vagy hogy milyen pózok léteznek. Szépen lassan kitapasztaltam, hogy Sárinak akkor a legjobb, ha hátulról csináljuk, és miközben ő az arcát a párnára hajtja, én a hátát simogatom. Én viszont azt szerettem, ha alattam volt, és nézhettem közben az arcát és a szemét.

Egy régi bérházban volt az albérlete, a lakás hihetetlenül tágasnak tűnt az enyémhez képest. A plafon legalább négy méternyire magasodott a fejünk fölött. Szerettem ott lenni, Sári nem gondolta túl a dolgokat, néhány egyszerű képpel és bútorral nagyon otthonossá tette a szobáját.

Egyetlenegy probléma volt a lakásban: Rodrigó, az arapapagáj.

Sári lakótársa egy hegymászó volt, aki munkájából fakadóan gyakran mászott fel magas, hideg és kopár hegyekre, ahova nem vihette magával Rodrigót. Ilyenkor Sári vigyázott a madárra, naponta kétszer adott neki enni, és kitakarította Rodrigó ketrecét, amiben minden este kemény, fehér kupacokban állt a szar. A papagáj egyébként szabadon repkedhetett a lakásban, közben pedig éles hangon vijjogott. Az egyetlen tiltott terület Rodrigó számára Sári szobája volt. Ezért nagyon kellett figyelnem arra, hogy mindig gondosan behajtsam magam mögött az ajtót, amikor visszajövök a fürdőszobából.

Egy este kockáztattam, és csak egy negyed Bizont vettem be. Ittam egy pohár vizet, zárt szájjal öblögettem, hogy eltüntessem a nektarin ízét a nyelvemről, aztán visszamentem a szobába, és bebújtam Sári mellé.

— Gyere! — mondta Sári.

És én néhány pillanat múlva már benne is voltam. Néztem Sári szemét, ő pedig végigsimított a hátamon. Aztán nagyon óvatosan mozogni kezdett. A csípőjét forgatta, én pedig tudtam, hogy most sikerülni fog. Behunytam a szememet, éreztem Sári haját az arcomon, a tenyerét a hátamon.

– Gyere, gyere – suttogta Sári.

Már csak két-három mozdulat, és megérkezem oda, ahol nagyon-nagyon régen jártam. Aztán valami furcsát éreztem. Mintha valami megcsípett volna. Óvatosan hátranéztem. Rodrigó ült a seggemen, a karmát belemélyesztette a farpofámba. A fejét félrebillentette, és egyenesen a szemembe nézett.

— Mi a baj?

— Semmi — hazudtam, és mozogtam tovább.

Hirtelen szárnycsapkodást hallottam, Rodrigó felrepült a seggemről, és leszállt a csilláron. Sári arca eltorzult az indulattól.

— Rodrigó, kifelé! — üvöltötte Sári.

— Váá, váá, váá! — felelte Rodrigó a csillárról.

Aztán Rodrigó felemelte a farktollát, és egy hosszú, fehér csíkot fosott a szoba közepére.

— Miért hagytad nyitva az ajtót, baszki? — sziszegte Sári.

— Bocs — nyögtem.

— Ezt az egyet kértem! — mondta, és dühösen villogott a szeme.

Aztán megint megmozdult. Tekert egy nagyot a csípőjén. És én éreztem, hogy nincs visszaút.

— Váááá! — rikoltotta Rodrigó.

— Uhh! — üvöltöttem én.

Néhány pillanatra elsötétült előttem a világ. Az orgazmus úgy hatolt keresztül a testemen, mint a halott csillagok fénye a kozmosz szövedékén. Kinyitottam a szemem, Sári meztelenül állt a szoba közepén, a kezében egy seprű volt. Néha ugrott egyet, és a csillár felé lendítette a seprű végét.

— Kifelé, te dög! — kiabálta.

Néztem a fenekét, a hátát, a mellét. Gyönyörű volt. Szerelmes voltam belé.

(12)

Az életemben nem volt sok titok. Az egyik a Bizon volt. Tudtam, hogy ha elmondanám Sárinak, nagyon nehezen tudná megérteni. A nők általában kevésbé sebezhetőek, mint a férfiak. Jobban tűrik a fájdalmat, és sokszor jobban átlátják a világot mozgató érzelmi összefüggéseket. Egyszerűen intelligensebbek a férfiaknál. Persze sok ostoba nő is akad, akik ugyanúgy szenvednek, mint a férfiak. De az okos nők úgy mozognak a világban, mint az áramvonalas ragadozók a szavanna lomha csordái között. Ismerik a játékszabályokat, és egy lépéssel mindig a kérődző óriástehenek előtt járnak.

Viszont a szexualitásban sokkal sebezhetőbbek.

A férfiak számára a szexualitás alig bonyolultabb szükséglet, mint az evés, az alvás vagy az anyagcsere. Legalábbis a legtöbb férfi számára. És talán sok olyan nő is él a világban, akiknek az intimitás nem jelent sokat.

De azok a nők, akikkel én találkoztam, a testük mellett a lelkükkel is vágytak a szexre. És amikor csalódást okoztam nekik, vagy elhagytam őket, akkor nem csak egy üres gyomor korgását, vagy egy kialvatlan test szürke gomolygását érezték. Tudtam, hogy Sári bármennyire intelligens, nagyon nehezen tudnám elmagyarázni neki, hogy miért van szükségem a Bizonra ahhoz, hogy lefeküdjek vele.

Úgyhogy nem mondtam semmit, csak vettem egy új pénztárcát, amikor a régi már túlságosan ragacsos lett. Az adagot közben egyre jobban csökkentettem: néhány hónap után elég volt egyetlen nyalásnyi Bizon, és teljesen nyugodt voltam. Ha éreztem a nyelvemen az ízt, akkor tudtam, hogy a hatóanyag már bennem van, és a testem reagálni fog.

Titkai Sárinak is voltak. Szépen lassan fedeztem fel őket. Olyan volt, mint egy csillagrendszer: a közepén keringett a Legnehezebb Titok, a gravitáció törvénye alapján pedig körülötte a sok apró bolygó meg Hold.

Sári depressziós volt. És amikor ez a sötét, végtelenül hatalmas erő leterítette, akkor esélyem sem volt, hogy kimozdítsam ebből az állapotból. Próbálkoztam, de olyan volt, mintha a Ford Ka végére egy madzagot kötnék, és megpróbálnám vele elvontatni a Napot. A beszélgetésekből ilyenkor általában viták lettek, Sári sírt, én pedig leittam magamat.

A konyhaasztalnál ültünk, és levest ettünk. A leves forró volt.

— Ne szürcsölj már! — mondta Sári.

Fújdogálni kezdtem a levest. Minden kanál előtt fújtam rá, a leves felénél már szédültem.

— Nem tudnál halkabban fújni?

— De.

Halkan leheltem ki a levegőt, a leves pont ugyanolyan forró maradt, mintha nem csináltam volna semmit.

— Nem kell sóhajtozni.

— Bocs.

— Hallottad, hogy már megint mit mondott a Politikus?

Ezek nehéz pillanatok voltak. A Bizon mellett a másik nagy titkom az volt, hogy egyáltalán nem érdekelt a politika. Pontosabban az nem érdekelt, amit az emberek politikának hívtak. Az általános elhülyülés fontos része volt, hogy a politikusok szépen lassan átvették a vezető szerepet az emberek közötti beszélgetésben. Voltak a Jó Politikusok, akik szociálisan érzékenyek voltak, és harcoltak az Elnyomás ellen. És voltak a Gonosz Politikusok, akiket csak a hatalom érdekelt, és mindig otthagyták maguk után a szarfoltot a vécécsészében.

— Nem — mondtam Sárinak, és lenyeltem egy kanál forró levest, ami megégette a nyelvemet, aztán a torkomat.

— Hazudott! — mondta Sári villogó szemekkel.

Nem válaszoltam semmit.

— Téged nem is érdekel, hogy mekkorákat hazudik?

— Mindenki hazudik.

— Szóval le van szarva az igazság?

Ránéztem Sárira. A szája lefelé görbült. Tudtam, hogy pillanatokon belül zokogni fog. Iszonyúan sajnáltam. Láttam, hogy számára tényleg nagyon fontos, hogy küzdjön azért, amit ő igazságnak gondol. Hitt valamiben. És tudtam, hogy valószínűleg neki van igaza. Én nem hittem semmiben. Sőt, rettegtem azoktól, akik zászlókra írták az igazságot, és menetelni kezdtek az utcákon. Általában minden tömeggyilkosság így kezdődött. Voltak emberek, akiket elnyomtak. Igazuk volt. Harcolni kezdtek, és ha győztek, egy idő után ők nyomtak el másokat. Persze az elején mindig úgy tűnt, hogy ez nem így lesz, de az emberi természet végső soron elég kiszámítható. A világ nem az igazságra épült, hanem az erőre és az igazságtalanságra. A társadalmakat nem lehetett se megmenteni, se megjavítani.

Sári szemét néztem. Tele volt érzelemmel, fájdalommal és szorongással. Felálltam, megkerültem az asztalt, megálltam mellette.

— Le van szarva a világ. Csak mi számítunk.

Sári felállt, fogta a tányérját, betette a mosogatóba, és vizet engedett rá. Néztem a hátát, ami finoman remegni kezdett. Sírt. Odaléptem hozzá, és átöleltem. Pár percig így álltunk. A csapból folyt a víz, egyenesen a tányérokra.

(13)

Aztán megint nyár lett, és valami végleg eltört bennem is.

Képtelen voltam Sárit megvigasztalni. Egyre többet sírt. Úgy éreztem, hogy a lelkem egy mindent magába szívó fekete lyuk, és csak szenvedést okozok neki. Rettegtem attól, hogy elveszítem. És rettegtem a magánytól. Abban a kietlen, sivár abnormalitásban, amiben éltem, Sári volt a melegség és a gyöngédség egyetlen forrása.

Vettem két repülőjegyet Szicíliába, és foglaltam egy szállást. Azt gondoltam, hogy a tenger talán majd megment minket. Sári boldog volt, még soha nem járt Olaszországban, pedig a tengert ő is nagyon szerette. Vakító, éles délutáni napsütésben szállt le a gépünk, a kifutópálya betonja izzott az erős fényben. Beültünk egy taxiba, egy szakadt, kombi Mercedes volt, százhúszas tempóban süvített végig a parton, és a város szűk utcáiba érve sem lassított. Sári megfogta a kezemet, néztük a tájat, hallgattuk a káromkodó sofőrt, és nevettünk.

Este elmentünk vacsorázni, találtunk egy éttermet nem messze az olcsó szállodától, ahol laktunk. Vörösbort ittunk, én halat ettem, Sári pedig egy pizzát. A pincérnő tizenhét éves volt, négy medál lógott a nyakában. Hármon Szűz Mária volt a kisdeddel, a negyediken pedig a város védőszentje, Szent Ágota.

— Hihetetlen, hogy még mindig hisznek ezekben a baromságokban — mondta Sári.

— Miért baromság?

— Ezt most komolyan mondod?

— Te is sok mindenben hiszel.

— Az nem ugyanaz.

Pedig ugyanaz volt. Ittam egy korty bort, és egy ideig nem válaszoltam. Ránéztem Sári arcára: kezdett dühös lenni. Némán evett. Néhány robogó elhúzott mellettünk. Hirtelen olyannak láttam a várost, amilyen valójában volt: koszosnak, forrónak és büdösnek.

— Most mi bajod van? — kérdezte.

— Semmi.

Szerencsétlen Szent Ágotára gondoltam. A harmadik században élt. Legendásan szép lány volt, már tízéves korában nyáladzottak körülötte mindenféle főurak, akik feleségül akarták venni. De Ágota mindenkivel kibaszott, amikor tizenkét évesen bejelentette, hogy szüzességi fogadalmat tett, és apáca lesz. Az egyik helyi gróf ezt nehezen viselte. Elraboltatta Ágotát, és napokon keresztül kínozta. De Ágota akkor sem volt hajlandó hozzámenni feleségül. A gróf végül hozott két fogót, és letépte Ágota melleit. A lány meghalt. Mi meg ott ültünk ezerhétszáz évvel később a városban, ahol ez történt, és zabáltunk, és bort ittunk. Undorító volt az egész.

Aznap éjjel sokáig nem tudtam elaludni. Sári felém fordulva szuszogott. Néhány hajszál a szájára lógott, álmában meg-megrándult az ajka. Óvatosan kifésültem a haját az arcából. Nem ébredt fel.

Másnap felkeltünk, és elindultunk a tengerhez. Találtunk egy buszt, ami az egyik híres helyi strandra vitt minket. A busz tömve volt emberekkel, néhányan már otthon felfújták a gumimatracaikat és a gyerekek karúszóit, amit alig bírtak keresztültuszkolni a busz szűk ajtaján. Aztán végül megérkeztünk egy sziklás partszakaszra, délelőtt tizenegy óra körül. A parton egyetlen fa sem volt. Lementünk a vízhez, és leterítettük a törölközőinket a forró kövekre. Bekentük egymást napolajjal, és megbeszéltük, hogy a túlélés érdekében tízpercenként váltjuk majd egymást a vízben.

— Menjél nyugodtan. Én napozni akarok — mondta Sári.

— Mindjárt jövök.

Bemásztam a vízbe, és lemerültem a felszín alá. Becsuktam a szememet, és hallgattam, ahogy az iszonyatos tömegű sós víz hullámzik körülöttem. Halk, távoli ropogást hallottam, emlékeztem erre a zajra, a tengernek mindig ilyen hangja volt a felszín alatt. Megnyugodtam. A vízben otthon voltam. A parttól úgy egy kilométerre két hatalmas szikla állt a vízben. Elindultam feléjük, úsztam néhány métert. Aztán hirtelen félni kezdtem. A két szikla mögött már a nyílt víz volt, és valamiért nagyon fenyegetőnek tűnt. Kiúsztam a partra, leültem Sári mellé.

— Ne csöpögtesd le a törülközőmet, légy szíves — mondta.

A szeme csukva volt, a hátán feküdt. És én tudtam, hogy vége. Elveszítettem. Éreztem, hogy fojtogat a sírás, lefeküdtem a törülközőmre. A nap pillanatok alatt felszárította a testemről a vízcseppeket, a só marni kezdte a bőrömet. Jólesett a fájdalom. Aztán Sári felállt, és elindult a víz felé. Felkönyököltem, láttam, ahogy óvatos mozdulatokkal bemászik a tengerbe. Visszafeküdtem a hátamra. A nap kíméletlenül égette az arcomat. Felültem, keresgélni kezdtem a strandtáskában, de nem találtam meg a sapkámat. Visszavettem a pólómat, és vártam.

Eltelt húsz perc, és Sári még nem jött vissza. Dél volt. Oldalra néztem, két sirály repült a levegőben, az egyik műanyag szatyrot tartott a csőrében. A másik vijjogva keringett körülötte, és próbálta megszerezni a szatyrot. Végül a szatyor szétszakadt, a fehér műanyag cafatok a tengerbe szóródtak.

Sári már több mint fél órája elment. Felálltam, ellenzőt formáltam a kezemből, és a vizet néztem. Csak néhány fejet láttam a tengerben. Fogalmam sem volt, hogy melyik lehet Sárié. Gondolkoztam, hogy elkezdem kiabálni a nevét. De aztán inkább visszaültem, és vártam. Ittam egy korty vizet, és néhány cseppet a fejemre locsoltam. Elővettem a telefonomat, szórakozottan ránéztem a képernyőre. Nem keresett senki.

Aztán benyúltam a táskába, megint előkerestem a napolajat. Lekentem magam, amennyire tudtam. A nyakamat, az arcomat és a lábamat. Beletöröltem a kezemet a sziklába, és megint ránéztem a telefonomra. Sári lassan ötven perce elment.

Tudtam, hogy baj van. Kezdtem szédülni a melegtől, de közben egyre többen lettek körülöttem. A víz túl messze volt ahhoz, hogy akár csak egy percre alámerüljek. Nem baj, gondoltam, az se baj, ha ellopják a telefonunkat és a pénzünket, de muszáj, hogy utánamenjek. Felálltam, és megint a vizet néztem. Aztán ordítani kezdtem.

— Sári! Sári!

Néhányan rám néztek a partról. Az arcuk közömbös volt. A gróf leszármazottai voltak, aki fogóval tépte le a női melleket. Kezdtem kétségbeesni. Nem volt internetem, úgyhogy nem tudtam megkeresni az olasz parti őrség számát. Elkezdtek folyni a könnyeim. Tíz perc után be kellett volna mennem a vízbe, hogy megkeressem. Nem volt jó úszó, ezt sokszor elmondta. Úristen, hogy lehettem ekkora barom.

Megfordultam, és elkezdtem rohanni a parti sétány felé. Megláttam egy férfit, úgy kétszáz méterre állt a parton, fehér póló volt rajta és piros fürdőnadrág. Futottam, a talpamat égette a beton, mert a papucsomat a köveken hagytam. Már majdnem odaértem, amikor megláttam Sárit. Velem szemben bicegett.

Átöleltem, remegett. Jéghideg volt a teste.

— Jól vagy? — kérdeztem.

— El akartam úszni a szikláig. Aztán felkapott egy áramlat, és kivitt a nyílt tengerre.

Az volt a szerencséje, hogy egy szörfös észrevette. Sári felkapaszkodott a deszkájára, és a szörfös kihozta a partra, úgy egy kilométerre onnan, ahol a cuccunk volt. Visszamentünk a törülközőnkhöz és a táskához. Mindenünk megvolt.

— Biztosan jól vagy? — kérdeztem.

— Igen. Most egy kicsit hadd feküdjek itt.

— Jó. Muszáj, hogy bemenjek a vízbe.

— Oké — mondta Sári.

Aztán lehunyta a szemét, és szinte azonnal elaludt. Bemásztam a tengerbe, lemerültem a víz alá. A víz hideg volt, egy pillanatra kinyitottam a szememet. Láttam a nap sugarait, ahogy áttörnek a víz felszínén, és száguldanak a tengerfenék felé, aztán egyszer csak eltűnnek, és minden elsötétül. Hirtelen mindent megértettem. Semmivel sem voltam jobb ember, mint a gróf. Ugyanazt tettem Sárival, mint a gróf Ágotával. Sári is szabadulni akart tőlem, és én két kézzel kapaszkodtam belé, mert gyáva voltam, és féltem a magánytól.

A hazaúton egyetlen szót sem szóltunk egymáshoz. Ahogy visszaértünk a szállodába, Sári befeküdt az ágyba, és hosszú órákon át csak aludt. Egy ideig feküdtem mellette, és hallgattam a robogókat és a sirályokat. Aztán kimentem a vécébe, és elkezdtem hányni. Nem ettem semmit aznap, úgyhogy főleg csak epe jött ki a gyomromból. Egy darabig öklendeztem még, aztán megmostam az arcomat, és belenéztem a tükörbe. Rákvörösre égtem, a karomon már hámlani kezdett a bőr. A nyakamon hosszú, vörös hólyagok nőttek. Megszédültem, visszaültem a vécékagyló elé, és megint hánytam egyet.

Sári este ébredt fel. Engem rázott a hideg, lázas voltam.

— Éhes vagyok — mondta Sári.

— Nem vagyok túl jól.

— Én se. De attól még éhes vagyok.

Felöltöztünk, lementünk az étterembe. Jött a pincérnő, Sári rendelt egy pizzát és egy salátát. Én kértem egy vodkát. A pincérnő értetlenül rázta a fejét, Szent Ágota ide-oda rázkódott a lány fiatal, napbarnított nyakán. Nem tudta, hogy mi az a vodka. Kértem egy üveg vörösbort és egy pizzát. A pincérnő elment. Csendben ültünk, és néztük egymást.

— Ne haragudj — szólalt meg Sári.

— Te ne haragudj. Utánad kellett volna mennem.

— Az én hibám. Fogalmam sincs, hogy miért csináltam — folytatta.

— Az a lényeg, hogy jól vagy.

Megjött a bor, töltöttem Sárinak, aztán magamnak. Ittam egy kortyot. A gyomrom teljesen üres volt. Az első kortytól berúgtam. Egy pillanatra elöntött a boldogság. Aztán elsírtam magamat. Sári is sírni kezdett. Megjött a pincérnő, letette a pizzákat, aztán megfordult, és belerúgott egy kövér, öreg sirályba, ami percek óta bámulta az asztalunkon lévő kenyeres kosarat. A sirály vijjogott egyet, aztán elrepült.

Letöröltem a könnyeimet, Sári kifújta az orrát egy szalvétába. Aztán enni kezdtünk. A pizza jó volt. És a bor is jó volt. Megittuk az egész üveggel, aztán kértünk még egy-egy grappát. Sárinak csillogott a szeme.

— Azért egyszerűbb módja is van a szakításnak annál, hogy belefojtod magadat a tengerbe — mondtam.

Sári felnevetett. Én is nevettem. Aztán Sári szemét megint elfutotta a könny. Felálltam, odamentem hozzá, a kezemmel véletlenül levertem az egyik grappás poharat, ami leesett a földre, és darabokra tört. Sári is felállt, megöleltük egymást, és csókolózni kezdtünk. Hozzám nyomta a csípőjét, én megmarkoltam a fenekét.

Visszamentünk a szállodába, beszálltunk a liftbe, és tovább csókolóztunk. Benyúltam Sári nadrágjába, éreztem, hogy nedves. Ő elkezdte kigombolni a sliccemet, végighúzta az ujjait a farkamon. Felnyögtem. Aztán kiszálltunk a liftből, bementünk a szobába. Sári azonnal vetkőzni kezdett.

— Egy pillanat — mondtam, és berohantam a fürdőszobába, bezártam az ajtót. Kinyitottam a pénztárcámat, hogy elővegyem a Bizont. De nem volt benne semmi. Elfelejtettem elhozni. Némán káromkodtam. Belenéztem a tükörbe. A nyakamon a hólyagok úgy néztek ki, mintha lüktetnének. Megint kinyitottam a pénztárcámba, de a helyzet nem változott. Csak magamra számíthattam. Ittam egy korty vizet. Aztán becsuktam a tárcámat, és kinyitottam az ajtót. Sári meztelenül feküdt az ágyon.

Levettem a pólómat, aztán a nadrágomat. Sári a hátán feküdt. Odaléptem hozzá, és szétnyitottam a combjait, és aztán benne voltam. Hosszú ideig tartott. Talán egy óráig. Vagy kettőig. Sárinak tengerillata volt. Megcsókoltam a nyakát, sós ízt éreztem a számban. A nyitott ablakon át most egészen hűvös levegő áramlott be a szobába. Robogók, sirályok, és szentek forgolódtak a sötét sikátorokban. Én kétszer élveztem el, Sári háromszor. Aztán elaludtunk. Éjszaka volt. A két hatalmas szikla mozdulatlanul állt a komor, fekete víztömegben.

(14)

Ősszel újra elvittem az autómat a szerelőhöz, aki visszakapcsolta a fűtést. Hideg, szeles ősz volt a városban, jólesett a meleg, amit mindig a lábamra irányítottam. A forró levegő alulról áramlott az arcom felé. Amikor már úgy éreztem, hogy elalszom a végtelen dugókban, akkor lehúztam az ablakot, és beszívtam az utcák hűvös esőszagát.

Sárival megbeszéltük, hogy nem keressük egymást, mert úgy talán könnyebb lesz. A nyár végén még néhányszor felhívott. Egyszer sírt is, és találkozni akart velem. Nemet mondtam, mert tudtam, hogy semmi értelme nincsen már. A szerelmet nem lehet kizsarolni, és hiába vágytam mindennél jobban Sári szerelmére, semmi esélyem se volt rá. Barátokra pedig nem volt szükségem.

Újra masszívan inni kezdtem, és rengeteget olvastam. Egyszer részegen kimentem Márta néni sírjához, és egy darabig üldögéltem a temetőben. Néha felhívtam apámat, beszélgettünk a múltról és az anyámról.

— Hihetetlenül okos nő volt. És erős. Tudod, fiam, a legtöbb ember nem ér semmit. Talán egymillióból egy az, aki számít. Az anyád? Ő százmillióból volt az egyetlenegy – mondta azon a napon, amikor a városban leesett az első hó.

Letettük a telefont, és a gyomromba éles fájdalom hasított. Ez nem volt újdonság, a hasam gyakran fájt, ráadásul állandóan ittam, és alig ettem. Valószínűleg ez sem segített a beleimen. Bementem a fürdőszobába, kiengedtem a csapot, és megvártam, hogy a víz tűzforró legyen. Aztán beálltam a tusolófej alá, becsuktam a szememet, és végigengedtem a vizet az arcomon, a mellkasomon, a hasamon, az ágyékomon és a combomon. A fejemet nekitámasztottam a csempének, és hosszú monológba kezdtem. Sárihoz beszéltem, mindenféle rágalmakat szórtam rá, amiért képtelen volt engem igazán szeretni.

— Úgy szürcsölöm a levest, ahogy akarom, bazmeg! — mondtam.

Kicsit elzártam a vizet, és beszappanoztam a hónaljamat, a hátamat és a seggemet. Kezdtem belejönni.

— Szarok a klímaváltozásra, a háborúkra, a menekültekre, a pedofil papokra, és szarok arra, hogy kihalnak a jegesmedvék!

Lemostam a tusfürdőt, most jött a sampon. Egy ideje koffeines sampont használtam, mert kopaszodni kezdtem. Ez nyilván a pedofil papok és a kihaló jegesmedvék bosszúja volt.

— Én csak élni akarok! És azt akarom, hogy szeressél! — ordítottam.

Aztán lemostam a sampont a fejemről, és elzártam a vizet. Kimásztam a zuhanykabinból, és belenéztem a tükörbe. A szemem alatt két hatalmas folt sötétlett, mintha hetek óta nem aludtam volna. Megtöröltem magamat, bementem a konyhába, csináltam egy vodkaszódát, aztán bebújtam az ágyba, és olvasni kezdtem. Apám kölcsönadott egy könyvet, Nakata írta, a híres japán filozófus. „A születés: fájdalom. A halál: megváltás. Ami közöttük van: a sorsod.” Ez nagyon jól hangzott, bár nem értettem teljesen. A gyomromhoz nyúltam, megint belehasított az éles fájdalom. Ittam egy kortyot, olvastam tovább. „A magány: szenvedés. A szerelem: áldozat. A szenvedély: árulás.” Tudott valamit ez a Nakata. Felültem az ágyban.

— Az élet: szar — mondtam olyan nakatásan.

Aztán kimásztam az ágyból, hogy töltsek magamnak még egy piát. Két lépés után elképesztően erős fájdalmat éreztem, a gyomromhoz kaptam, és elejtettem a poharat. Szerencsére nem tört el, csak begurult az ágy alá. Összegörnyedtem, és öklendezni kezdtem. Aztán valami fehér habszerűséget hánytam a parkettára. Visszakúsztam az ágyba, a lábamat felhúztam a mellkasomhoz. Egy ideig így feküdtem, aztán azt gondoltam, hogy megpróbálok inni valamit. Nyilván valami rosszat ettem. Megmozdultam, aztán olyan volt, mintha belenéztem volna egy villanó vakuba. Valószínűleg elájultam, mert amikor kinyitottam a kezemet, a párnán és a szám szélén fehér hab volt. Valami meleget éreztem a lábam között. Próbáltam odanézni, de nem bírtam felemelni a fejemet. A seggemhez nyúltam: véresek voltak az ujjaim. Felhívtam a mentőket.

— Mi a panasza? — kérdezte egy nő a vonal másik végén.

— Fáj a hasam, fehér habot hányok, és vér folyik a seggemből — mondtam.

— Aspirinnel már próbálkozott?

— Nem, azzal még nem.

— Vegyen be egyet.

— De úgy érzem, hogy meg fogok halni.

— Egy napon mindannyian meghalunk — mondta a diszpécser.

— Ez igaz.

— Vegyen be egy Aspirint, várjon egy órát. Ha rosszul van, telefonáljon.

Aztán letette. Kikúsztam az ágyból, és a hasamon feküdve bearaszoltam a konyhába. Az egyik fiókban találtam egy Aspirint. Töltöttem egy fél pohár vizet, és bevettem. A konyha padlója jó hűvös volt. Megfogtam a homlokomat. Lázas voltam. Hirtelen hangokat hallottam a padlásról. Ránéztem a kilincsre: mozgott. Mintha valaki be akarna jönni kívülről. Éreztem, hogy folyik rólam a veríték. Kivettem a fiókból egy kést, és az ajtó elé kúsztam. A jobb kezemben a kést szorongattam, a ballal ellenőriztem, hogy bezártam-e a hevedert.

— Kés van nálam, bazmeg! — nyögtem.

Aztán lehánytam az ajtót. Az Aspirin teljesen érintetlen volt, a fehér tabletta úszott a nyálban, aztán lecsúszott a padlóra, pont elém. Kicsit megpiszkáltam a kés hegyével, aztán felhívtam a mentőt.

— Igen? — kérdezte a diszpécser.

— Kihánytam az Aspirint.

— Megint maga az?

— Igen. Sajnos még mindig haldoklom.

A diszpécser nagyot sóhajtott. Sajnáltam. Nyilván nem én voltam az egyetlen, aki aznap őt hívogatta, ahelyett, hogy csendben elpatkolt volna.

— Nagyon hiányzik a Sári – mondtam váratlanul.

— Ki az a Sári? — kérdezte a diszpécser.

— Nem tudna küldeni egy mentőt?

Megint csend volt a vonal végén. A diszpécser sóhajtott. Nagyon emberi sóhaj volt.

— Nem tudja valaki behozni?

Eszembe jutott, hogy nincsenek barátaim. Egy fasz voltam. Egy magányos, haldokló fasz. És még kopaszodtam is.

— Nem, sajnos — mondtam.

Aztán megmondtam a címemet, felnyúltam az ajtóhoz, és kinyitottam a zárat, hogy majd be tudjanak jönni a mentősök. A kést szorosan fogtam, hátha esetleg más akarna bejönni a padlásról. Megint hánytam egyet, néhány percre elájultam, aztán kopogtak az ajtón. Bejöttek a mentősök, hordágyra tettek, és levittek a mentőautóba. Közben éjszaka lett. A havon csillogtak a mentőautó kék és vörös fényei. Gyönyörű volt.

A mentő szirénázni kezdett, egy orvos fölém hajolt, és adott egy injekciót. Ragyogott a fején a bőr.

— Vakbél lesz — mondta.

— Az veszélyes? — kérdeztem.

Az orvos megvonta a vállát. Aztán kintről dudálást hallottam.

— Én is kopaszodom — mondtam az orvosnak.

— Mi van? — kérdezte az orvos.

— Koffeines sampon. Az a titok — mondtam.

Nem válaszolt. Egy ideig még zötykölődtünk, és észrevettem, hogy nem fáj annyira a gyomrom. A mentő megállt, kinyílt az ajtó. Két mentős ugrott be a kocsiba.

— Már nem fáj. Meggyógyultam — mondtam az orvosnak.

— Az csak a morfiumtól van — felelte.

Az egyik mentős megfogott, és belenyomott egy tolószékbe. Gurulni kezdtünk a kórház folyosóján. A falak zöldek voltak, mint a penész. Klórszagot éreztem. Aztán betoltak egy szűk szobába, a mentős kivett a tolószékből, és felrakott egy asztalra. Lehúzta a cipőmet, a gatyámat, az alsógatyámat és a pólómat. Meztelenül feküdtem az asztalon, oldalra dőltem. A mentős kiment. Csend volt. Aztán kinyílt az ajtó, és bejött egy nagyon jóképű orvos.

— Én fogom magát megműteni. Szóljon, ha fáj.

A hátamra fordított, aztán elkezdte nyomogatni a gyomromat. Felüvöltöttem a fájdalomtól.

— Ne drámázzon — mondta.

Aztán odalépett egy szekrényhez, elővett belőle egy bödönt. Utána felhúzott mindkét kezére egy-egy gumikesztyűt, és a mutatóujját megmártotta a bödönben. Borzasztóan fáztam. Az orvos fölém hajolt.

— Nézze, itt van néhány egyetemi hallgató. Zavarná, ha ők is részt vennének a vizsgálaton?

— Nem.

Aztán elindult az ajtóhoz. Nagyon kevés morfiumot kaphattam, mert újra kezdtem érezni a fájdalmat. Valami furcsa szagot éreztem az orromban. Tudtam, hogy ez a Halál szaga. De nem érdekelt. Az élet elviselhetetlen volt. Ennél már csak jobb jöhet. Aztán az orvos kinyitotta az ajtót, és én női hangokat hallottam. Felemeltem a fejemet, amennyire tudtam. Körülbelül tíz fiatal lány jött be az ajtón. És mind a tíz kurva jól nézett ki. Az egyiküknek barna haja és barna szeme volt, mint Majának. Próbáltam rámosolyogni, de nem vett észre. Az orvos mögém lépett, a lányok úgy követték, mint a kiskacsák. A rohadék. Ő is győztes volt. Én pedig megint veszítettem.

— A rektális vizsgálat során megállapítjuk, hogy a páciens milyen fokú fájdalmat érez. Az első fontos dolog, hogy látunk-e vért az ánusz körül.

Az orvos gyengéden megfogta a farpofáimat, és széthúzta őket. A tíz nő odahajolt, és érdeklődve belenézett szegény, elgyötört segglyukamba.

— Ezt követően manuális vizsgálatot folytatunk – mondta az orvos, aki győzött.

— Muszáj ezt? — kérdeztem.

— Egy igazi férfi mindent kibír.

Harminckét tökéletes fehér foga volt. Most vettem észre, hogy magas is. Legalább százkilencven centi. Szép hosszú mutatóujja volt. Az ujja végén csillogott a vazelin. Aztán bedugta az ujját a seggembe. A lányok némán figyeltek.

— Lazítsa el magát, ne szorítson — szólt rám szigorúan.

Próbáltam lazítani.

— Gondoljon valami szépre — segített az orvos.

Lehunytam a szemem. Velencére gondoltam. Még sosem jártam ott, csak képeken láttam. Éjszaka volt, és egy kis sikátorban sétáltam, régi, sok száz éves paloták között. A sikátor egy térbe torkollott. A hatalmas, tágas teret beragyogta a holdfény. A távolból egy ősi gregorián ének hangzott fel. A tenger lágyan hullámzott a csatornák között. A tér közepén harminc meztelen nő állt. És mindegyik szerelmes volt belém. Elővettem a pénztárcámat, kikaptam belőle egy Bizont, és az egészet a számba nyomtam. Aztán odaléptem az első lányhoz. Szőke volt és kék szemű. Megcsókoltam. Aztán az orvos a seggemen keresztül megnyomott valamit, összerándultam, a szememből folyni kezdett a könny.

— A kurva isten bassza meg! — üvöltöttem.

— Nana, hölgyek is vannak közöttünk! — mondta az orvos.

Kinyitottam a szemem. Most elkaptam a Maja-klón tekintetét. Az orvos is ránézett.

— Aisa, próbálja meg maga is. Természetesen csak akkor, ha a páciens úr még bírja a gyűrődést — mondta, aztán rám kacsintott.

Aisa gyorsan kesztyűt húzott, a mutatóujját belemártotta a bödönbe. Aztán mögém lépett, és nagyon finoman megfogta a combomat.

— Nem baj? — kérdezte.

Tiszta, édes és gyöngéd hangja volt. Kicsit sajnáltam, hogy így találkozunk először.

— Csináld csak — feleltem.

Aisa is belenyúlt a seggembe. Neki sokkal vékonyabb ujja volt, mint az orvosnak. Aztán megnyomott valamit, megint villant a szemem előtt a vaku, és elájultam. Másnap délután négy körül ébredtem fel. Egy ágyban feküdtem, és nagyon álmos voltam. Az ágy szélén apám és anyám ült.

— Kisfiam! — mondta anyám.

— Jól vagy? — kérdezte apám.

— Jól — feleltem.

— Nem vagy éhes? — kérdezte apám.

— Most vették ki a vakbelét — mondta anyám.

— Hoztam neked valamit, fiam — mondta apám.

Anyám gyanakodva figyelte apámat, aki a fekete bőr hátizsákjában kotorászott. Aztán elővett belőle egy tankot. Akkora volt, mint egy matchbox. Anyám megcsóválta a fejét.

— Emlékszel erre? — kérdezte apám.

— Hogy emlékezne? Az volt az első karácsonya — mondta anyám.

Apám odaadta a kezembe a tankot. Nem emlékeztem rá. De a történet derengeni kezdett. Hogy apám az első karácsonyra egy tankot vett nekem. Anyám persze kiborult, gyűlölte a háborút és az erőszakot. Aztán apám mesélni kezdett. Ötéves volt, amikor a háború végén kitakarodtak a németek. Hetek óta gubbasztottak az óvóhelyen. Aztán az utca végén befordult egy amerikai tank. Senki nem tudta, hogy mit fognak művelni. Apám viszont kiszökött egy szűk ablakon. Kirohant az utcára, és megállt a tank előtt. A nagyanyám rohant utána, de már késő volt. A tank csöve egyenesen az ötéves gyerekre szegeződött. Aztán felnyílt a tank teteje, és egy fekete fickó dugta ki rajta a fejét. Apám még soha nem látott fekete embert, de nagyon tetszett neki a látvány. Nevetni kezdett. Aztán az amerikai is nevetett. Kiugrott a tankból, és odalépett apámhoz. Apám az ujjával megérintette a fekete férfi arcbőrét. A férfi nevetett. Aztán adott egy csokit az apámnak, és odavitte a nagyanyámhoz, aki kővé dermedve állt az utcasarkon.

— Ez az a tank — mondta apám.

— Boldog karácsonyt, kisfiam — mondta anyám.

Lejárt a látogatási idő, a szüleim hazamentek. Bejött egy nővér, és közölte, hogy szilveszterre már otthon lehetek. Ennek örültem. Fájdalmat nem éreztem, a Jézuska hozott egy kis morfiumot is. Megint kibasztam a Halállal. Csak Sári hiányzott. De legalább éltem. Kint fújt a szél. Valahol énekeltek. Karácsony volt.

Hatodik rész

(1)

Február közepén sarkvidéki levegő tört be a városba. Éjszakánként mínusz tizenöt fokig is leesett a hőmérséklet. Befagytak a pocsolyák, a földben jéggé dermedtek a tavaszt váró virágok. A tölgyfán lakó mókus csontsoványra fogyott, és az egyik reggel remegve ült az ablakpárkányomon.

Odaléptem az üveghez, a mókus rám nézett. A tekintete üres volt. Látszott, hogy már feladta. Fogtam egy műanyag poharat, teletöltöttem meleg vízzel, aztán kinyitottam az ablakot, és leraktam az ablak sarkába. A mókus egy ideig csak ült mozdulatlanul. Kezdtem azt hinni, hogy odafagyott. Hátrébb léptem, hogy ne lásson, akkor megmozdult, odavánszorgott a meleg vizes pohárhoz. Óvatosan megszagolta, két lábra állt, és ivott belőle néhány kortyot. Aztán leült, kitárta a két első mancsát, és körbeölelte a poharat. Iszonyúan fázhatott. Visszamentem a konyhába, keresgéltem a szekrényben, és találtam egy zacskó kesudiót. Beleszórtam egy hamutálba, és óvatosan kiraktam a párkány másik végébe. A mókus pár másodpercig még a poharat ölelgette, aztán elkezdett mozogni az orra. Megfordult, odament a hamutartóhoz. Mintha áramütés érte volna, teletömte a pofáját magokkal. A feje a háromszorosára dagadt, miközben villámgyorsan rágott. Nyelt egyet, aztán lehajolt, és a maradék kesudiót is beletömte a szájába. Miközben rágott, a fejét oldalra billentette, és hadonászni kezdett a farkával. Aztán ráugrott a tölgyfára, és elrohant.

Csörgött a telefonom. Ránéztem a kijelzőre, Bálint hívott.

— Úgy döntöttem, hogy megbocsátok neked. Kapsz tőlem még egy esélyt — mondta Bálint.

— Biztos vagy benne, hogy megérdemlem?

— Romantikus vígjátékot akarok rendezni. Egy musicalt.

Tudtam, hogy létezik ez a műfaj. Egyszer régen láttam is egy ilyen filmet, amikor még anyámnál laktam, és volt tévénk. Emberek énekeltek és táncoltak benne. Folyton, megállás nélkül.

— Nézd, Bálint, én nem értek a zenéhez.

— De én igen. Neked csak a történetet kell megírnod.

— Van valami ötleted, hogy miről szóljon?

— Most mondtam, nem figyelsz? Romantikus vígjáték! — felelte Bálint ingerülten.

— Annyira nem vagyok most romantikus hangulatban.

— Akkor tinderezzél! — javasolta Bálint.

Egy ideig mindketten hallgattunk. Még volt egy fél zacskó Bizonom a fürdőszobában.

— Figyelj, nagyon sok író akar velem dolgozni. Holnap reggelig döntsél — felelte Bálint, aztán letette.

Kinyitottam a laptopomat, és beírtam a keresőbe, hogy musical. Kidobott néhány filmet, elkezdtem nézni az egyiket. Egy fiatal nőről szólt, aki színésznő akart lenni. Ezért állandóan sminkelte magát, és meghallgatásokra járt. Aztán találkozott egy fiúval, aki zongorista akart lenni. A zongoristát nagyon érdekelte a jazz. Az egyik jelenetben néhány fekete zenész ült vele szemben, és a szőke, kék szemű zongorista elmagyarázta nekik, hogy mi a jazz. A zongorista és a színésznő összejött, és énekeltek és táncoltak. Boldogok voltak. A fekete zenészek is boldogok voltak, mert végre tudták, hogy mi a jazz. A színésznő híres lett, nagyon sok pénzt keresett, és szakított a zongoristával. Eltelt sok év, és egy nap véletlenül összetalálkoztak az utcán. Mindketten sírtak, ezért énekelni és táncolni kezdtek. Mindenki sírt, még a feketék is. Aztán vége lett. Végül is nem volt olyan rossz. És a történet nagyon egyszerű volt. Középszerű emberek középszerű álmairól szólt.

Én is középszerű voltam.

Néha, az életem bizonyos pillanataiban azt hittem, hogy nem vagyok az. De a lelkem mélyén tudtam, hogy az én vágyaim sem különlegesebbek a többi ember vágyainál. Szeretetre vágytam, pénzre, sikerre és szexre. A csillagászok viszont különleges emberek voltak. Ők átlátták a nagy összefüggéseket, és próbálták megérteni, hogy honnan jövünk, és hová tartunk. A galaxisok születését kutatták, és néhányan közülük azt állították, hogy a mi univerzumunk csak egyetlenegy az univerzumok végtelen tengerében. Fantasztikus, hogy léteztek ilyen emberek.

Odamentem az ablakhoz. Még mindig nyitva volt. Eltűntek a felhők az égről, az ég kéken ragyogott. A levegő jéghideg volt. Mintha egy kés pengéje lett volna a tüdőmben, ami minden lélegzetvételnél egy milliméterrel beljebb nyomódik a lüktető húsba. Úgy döntöttem, hogy Bálint nyugodtan megbaszhatja magát, meg a zenés filmjeit. Új életet fogok kezdeni. Csillagász leszek. Beiratkozom az egyetemre. Nappal kozmológiát tanulok, éjjel pedig pizzát szállítok. Vagy taxizok. Meg fogom csinálni. Boldog voltam. És szabad.

Kinyitottam a hűtőt, kivettem belőle egy üveg vodkát, aztán bementem a fürdőszobába. El akartam mesélni Sárinak is, hogy mennyire leszarom, és hogy új életet fogok kezdeni. Megnyitottam a meleg vizet, aztán ittam egy kortyot, és meztelenre vetkőztem. Mosolyogtam. Aztán beálltam a zuhanykabinba, és a fejemet betettem a víz alá.

A víz jéghideg volt.

Üvöltöttem egyet, és elzártam. Hátrébb léptem, és megnyitottam újra. Remegni kezdtem, fáztam. Nem volt meleg víz. Felnéztem a bojlerre, a kis piros lámpácska már nem világított. Kimásztam a zuhanykabinból, és megtöröltem magamat. Egy ideig nyitogattam a meleg vizes csapot, de nem történt semmi.

Leültem az ágyam szélére. Gondolkoztam. Aztán felhívtam az autószerelőt, aki mindenhez értett, ami benzinnel vagy árammal működött.

— Nem világít a piros lámpa a bojleren — mondtam.

— Akkor baszhatod.

— Mennyiért csinálják meg szerinted?

— Azt már semennyiért. Újat kell venned.

Felálltam, bementem a fürdőbe, és kihoztam a vodkát. Ittam belőle még néhány kortyot. Megint az eget néztem. Kék volt és jéghideg. Aztán felhívtam Bálintot.

— Szuper ötlet. Vállalom.

— Csak ne baszd el.

— Mennyit tudsz fizetni?

Bálint mondott egy összeget. Kicsit kevesebb volt, mint az előző film. De nem volt más választásom. Így haltak meg az álmok. És a bojlerek.

— Összefutottam Sárival — mondta Bálint.

— És?

— Be volt rúgva.

Ennek egy kicsit örültem. Talán ő is szenved. Ez jó érzés volt.

— Tudod, mit mondott rólad? — folytatta Bálint.

— Mit?

— Hogy te voltál élete kúrása.

Talán az álmok mégsem halnak meg teljesen. Csak máshogy valósulnak meg, mint ahogy az emberek előre elképzelték. Talán egyszer még lehetek csillagász is. Bár erre kevés esély volt. Körülöttem univerzumok lebegtek a végtelen térben. Néztem a tölgyfát, hátha meglátom a mókust, de már nagyon messze járhatott.

(2)

Sok csillagász feltette a kérdést, hogy miért nem látjuk még a nyomát sem idegen civilizációknak.

Régóta figyeltük az eget érzékeny mérőeszközökkel, de nem láttunk soha semmit. Nagyon úgy tűnt, hogy egyedül vagyunk. De néhányan azt mondták, hogy a kozmikus magány csak illúzió. Valójában hemzseg körülöttünk az élet, csak mi nem érzékelünk belőle semmit, mert csökött kis majomagyunk képtelen felfogni azt, amit lát. Az emberiség olyan, mint egy hangyaboly, ami egy autópálya szélén áll. A hangyák fejlett, összetett társadalmat alkotnak. Több millió szagot és hangot képesek egymástól megkülönböztetni. Valamit érzékelnek az elsuhanó autókból is: egy-egy erős hangot, vagy egy fényvillanást. De a két világ között lehetetlen az átjárás. A hangyakirálynő soha nem fog kimászni a bolyból, hogy felszólítsa a katonáit egy hatalmas jel felépítésére – mondjuk, faágacskákból –, amely a hangyacivilizáció üzenete lenne a fejlettebb létformáknak. Az autósok észre se vennék a faágak szánalmas kis kupacát. De ha valaki mégis megállna, és valami fantasztikus véletlen folytán meglátná a faágakat, akkor sem hajolna le a hangyabolyhoz, és próbálná elmagyarázni a rovaroknak a termodinamika második tételét, vagy, mondjuk, Villon balladáit.

Néha felnéztem az égre, és próbáltam elképzelni a kozmoszt átszelő utakat. De én sem láttam semmit. Én is egy hangya voltam, csak boly nélkül.

Pedig tudtam, hogy a csodák léteznek. Sőt, én magam is csodák között éltem. Sokszor láttam repülőket az égen. Ilyenkor Arkhimédészre gondoltam, aki elég okos fickó volt. Mégis, ha valahogy a múltból ide tudnám hozni, soha nem tudnám neki elmagyarázni, hogy amit lát az égen, az nem egy isten, hanem csak egy tárgy. Emberek építették a fizika és a matematika törvényei alapján. Szegény Arkhimédész valószínűleg térdre borulva zokogna a félelemtől.

A Tinder is egy csoda volt. Mint a holdra szállás, a penicillin vagy a légkondi. Nekem legalábbis ugyanannyit jelentett. A való életben esélyem sem lett volna nőkkel ismerkedni. Mivel nem voltak barátaim, és a hangos zenét is utáltam, ezért elég hülyén néztem volna ki egyedül egy szórakozóhelyen. A munkám során sem találkoztam senkivel. Ültem az asztalomnál reggeltől estig, és azon gondolkoztam, hogy miről szóljon Bálint musicalje. Esténként elmentem a közeli boltba, és vettem pár sört, vagy valamilyen más alkoholt. Ennyi volt az életem.

Úgyhogy kinyitottam egy sört, és letöltöttem a Tindert. Felraktam magamról néhány fényképet, amik évekkel korábban készültek. Volt egy, amin kifejezetten jóképű voltam. Legalábbis nem voltam rondább, mint a többi férfi. És a tekintetem élénk volt, igen, ebben biztos voltam. Volt bennem szenvedély és vágyakozás. Aztán jött a nehezebb rész: leírást kellett adnom önmagamról. Egy ideig gondolkoztam valami frappáns szövegen, de semmi sem jutott az eszembe. Úgyhogy inkább odaírtam néhány író és festő nevét, akiket szerettem.

Amikor ezzel megvoltam, végre elkezdhettem nézegetni a nőket.

A legtöbb nő hosszú szöveget írt arról, hogy milyen férfira vágyik. Ezt nagyon érdekesnek találtam. A legfontosabb szempont szinte mindegyiknél az volt, hogy egy férfi milyen magas. Az egyikük negyvenhárom éves volt, és három kutyája volt, amiket a gyerekeinek hívott a szövegben. Fontos volt számára a magasságon kívül az is, hogy a férfi ne hívja fel mindennap az anyját, valamint hogy legyenek céljai az életben. A szája enyhén fel volt fújva, mintha megcsípte volna egy bögöly. Megittam az utolsó korty sörömet, és jobbra húztam.

Aztán kibontottam még egy sört, és folytattam. Rengeteg nő politizált, vagyis hosszú mondatokban írta le, hogy milyen pártállású férfiakkal nem akar találkozni. Ezeket balra húztam.

Aztán elfáradtam, kimentem a konyhába, főztem egy kávét, töltöttem bele egy kis vodkát, és visszaültem dolgozni. Egy olyan karakterre volt szükségem, akinek valami köze van a zenéhez. Eszembe jutott egy álmom: eltévedtem egy erdőben, és valami vadállat rám támadt. Kiabálni próbáltam, mert tudtam, hogy az erdő szélén emberek laknak, akik megmenthetnek. De egy hang se jött ki a torkomon. Éreztem, hogy ez jó lesz. Egy énekes, aki megnémul. Nagyon jól énekel, az mindegy, hogy mit, de jól. Aztán egy szép napon sétál az utcán, amikor megtámadja három Hangszálrabló. Megfenyegetik egy késsel, sőt, jól meg is verik. Az énekes pedig beszari figura, ezért megijed, és odaadja nekik a hangszálait. Aztán depressziós lesz, és próbálja eltitkolni, hogy már nem tud énekelni. Sokáig szenved, amikor egy nap találkozik egy nővel, aki a Hangszálrablók bandavezérének lánya.

Eddig jutottam, amikor csipogott a telefonomon. A negyvenhárom éves nő írt rám. Azt írta, hogy ha nem vagyok legalább százkilencven centi, akkor ne húzzam az idejét. De kedves volt, mert a mondat végére odatett egy szmájlit is. Én is küldtem egy szmájlit, és megnyugtattam, hogy százkilencvenhét centi magas vagyok, csak nem akartam ezzel kérkedni. Erre küldött egy sárga szalaggal átkötött szívecskét, meg egy kacsintó szemet. Erre én küldtem neki egy uborkát és egy kérdőjelet. Erre ő azt írta, hogy milyen kis mohó vagyok, és hogy amúgy mit dolgozom. Megírtam neki, hogy én vagyok a legnagyobb élő európai író. Erre küldött egy szemüveget. Pár percig nem válaszoltam. A nő küldött néhány kérdőjelet. Aztán pár perc múlva törölt.

Folytattam a Néma Énekes történetét. Rögtön beleszeretett a Hangszálrablók vezérének a lányába, ahogy meglátta. A lányt elneveztem Pacsirtának. Neki is tetszett a fiú, mert a szíve tele volt jósággal és megértéssel. Viszont fogalma sem volt róla, hogy az apja egy szörnyeteg, aki tönkretette a fiú életét. A bandavezér ugyanis jó apa volt. Felesége, vagyis Pacsirta anyja volt a legszebb hangú nő, aki Hangországban élt. Ám egy napon súlyos beteg lett, és már nem tudott énekelni. Búskomorságba esett, és a férje mindent megtett, hogy a felesége újra boldog legyen. Így fogant meg Pacsirta is.

Rájöttem, hogy az egész egy nagy kupac giccs: tehát tökéletes musical-alapanyag.

Felálltam, és csináltam néhány karkörzést, hogy beindítsam a vérkeringésemet. Ettől beindult az emésztésem, bementem a fürdőszobába, és ráültem a vécére. Ahogy leültem, megint rám írt egy nő. Huszonhét éves volt, és sokat jógázott. Legalábbis a képein szobákban, erdőkben és tengerpartokon állt, nyújtott vagy guggolt. Mindegyik képen tökéletes segge volt. Megkérdezte, hogy mit csinálok éppen. Mondtam neki, hogy írok. Erre azt írta, hogy az szexi. Megkérdeztem, hogy ő mit csinál. Azt mondta, hogy éppen készül jógázni. Válaszoltam, hogy szerintem az szexibb, mint az írás. Erre küldött néhány emotikont, amiket nem tudtam értelmezni. Éppen a papírért nyúltam, amikor megkérdezte, hogy miért szeretem a Balhés Francia Írót, aki szerepelt a felsorolásomban. Azt írtam, hogy azért, mert őszintén és lendületesen ír. Erre a nő küldött néhány mérges fejecskét. Vörösek voltak, és ráncolták a szemüket. Aztán azt írta, hogy az az író egy utolsó rohadék, szexista, rasszista, homofób disznó. Letéptem a vécépapírt, kitöröltem a seggemet, aztán kezet mostam. A nő megint írt: vagy őt választom, vagy a francia írót. Egy ideig gondolkoztam, aztán küldtem neki egy francia zászlót.

Befeküdtem az ágyba, és a képeit nézegettem. Tökéletes alakja volt, és azon gondolkoztam, hogy láttam-e életemben ennyire kerek segget. Hirtelen nagyon beindultam. Letoltam a gatyámat, és elképzeltem, hogy egy tengerparton jógázunk együtt. Egy ideig csendben hajolgattunk egymás mellett, közben néha egymásra néztünk és mosolyogtunk. Aztán a lány a szemembe nézett, és egy végtelenül lassúnak tűnő mozdulattal letolta a nadrágját. Kilépett belőle, ott állt előttem egy szál bugyiban. Megcsókoltam. Nagyon jól csókolt. Éreztem az orromban a tenger szagát. Aztán a lány megfordult, én lehúztam a bugyiját. Egy sziklának támaszkodott. Kinyomta a fenekét, egyenesen felém. Pont úgy, mint Sári. Felnyögtem, és a hasamra élveztem.

Kimentem a fürdőszobába, megnyitottam a csapot, és beálltam a hideg víz alá. Olyan érzés volt, mintha áramot vezetnének a testembe. A csontjaim is átfagytak, én pedig üvöltöttem. Úgy könnyebb volt elviselni a hideget.

Leültem az ágyam szélére, és egy törülközővel alaposan átdörzsöltem a lábamat és a karomat. Befeküdtem a takaró alá, és egy darabig megint húzogattam a nőket, jobbra-balra. Úgy húsz perc után párba álltam az egyikkel. Csak az arcáról tett fel képeket. Vastag ajkai voltak, rajzolt szemöldöke, és viszonylag kifejezéstelen arca. A leírásból kiderült, hogy egy kutyakozmetikában dolgozik. Írtam neki, hogy nagyon szeretem a kutyákat. Visszaírt, hogy ő is. Megkérdezte, hogy melyik a kedvenc kutyafajtám. Egy ideig keresgéltem az interneten, aztán kiválasztottam egy fajtát, és megírtam a nevét a nőnek. Erre sok szívecskét küldött, és azt írta, hogy azt ő is nagyon szereti. Megkérdeztem, hogy nem akar-e velem találkozni. Azt írta, hogy akar. Viszont még ne randizzunk, csak találkozzunk valahol, és nézzük meg egymást élőben.

Felöltöztem, és a biztonság kedvéért két Bizont is elraktam a pénztárcámba. Aztán lementem a kocsimhoz, beültem, és elindultam a város egyik külső kerületébe. A nő egy bevásárlóközpont parkolóját adta meg címnek.

Úgy fél óra múlva értem oda. A parkoló teljesen üres volt. Eszembe jutott, hogy vasárnap van. Minden bolt zárva volt. Beálltam egy lámpaoszlop elé. A lámpában lévő izzó meghibásodott, ezért néha kihunyt a fény, néha pedig villant egyet, vagy vibrálni kezdett. Ültem a kocsiban, és vártam. Az ég sötét volt körülöttem. A parkoló körül panelházak voltak. Néhány ablakban fény világított. Aztán lépteket hallottam, és kinyílt a kocsim ajtaja.

Rögtön megértettem, hogy a lány miért csak az arcáról tett fel képeket.

Ahogy beült a kocsiba, a Ford Ka enyhén jobbra dőlt. A lány legalább kilencven kiló volt. De az is lehet, hogy száz.

— Szia — mondta.

— Szia — feleltem.

Egy darabig csendben ültünk. Pár méterre tőlünk megállt egy kocsi. Kiszállt belőle egy férfi, és egy szatyorból üvegeket kezdett dobálni egy kukába. A törött üvegek panaszosan csörömpöltek, ahogy darabokra törtek a kuka mélyén.

— Nem úgy nézel ki, mint egy perverz — szólalt meg a lány.

— Köszönöm.

Ránéztem. Tiszta szemei voltak. Nem volt benne gondolat, de nem volt benne cinizmus, harag és gyűlölet sem. Odahajoltam hozzá, és megcsókoltam. A nyelve is hatalmas volt, alig fért el a számban.

— Nem szoktam ilyet csinálni — mondta.

— Messze laksz? — kérdeztem.

Megrázta a fejét. Aztán odahajolt hozzám, és megcsókolt. Végigsimítottam a mellén, ami majdnem a műszerfalig ért. Kiderült, hogy csak két sarokra lakik. Beindítottam az autót, és két perc múlva leparkoltam az egyik panelház előtt. Bementünk a lépcsőházba, aztán megálltunk egy ajtó előtt. Az ajtón volt egy kémlelőnyílás. Alatta egy vörös színű, szív alakú műanyagdarab lógott.

A tenyeremet a seggére tettem. Hatalmas volt. Nekem nagyon kicsi kezeim voltak. Mint két rozoga bárka egy hatalmas óceánon. A lány nekem nyomta a csípőjét, ettől megtántorodtam, de ő visszahúzott magához. Aztán kinyitotta az ajtót, ami mögött egy nagyon apró kutya állt, és ugatott. Sosem láttam még ilyen kutyát. Egy patkányra hasonlított, de nagyon ápolt volt. A nyakában egy rózsaszínű szalag volt, a fején pedig a szőr egy csinos kis masnival volt felkötve. A lány felvette a kutyát, aztán kinyitotta a fürdőszoba ajtaját, berakta a kutyát, és becsukta az ajtót.

A lakás még az enyémnél is kisebb volt. Egy hatalmas ágy volt benne. Az ágy támláján egy fényfüzér futott keresztül. Minden eleme vörös volt és szív alakú.

— Az Ikeában vettem — mondta a lány.

— Nagyon szép — feleltem.

Az ágy mellett egy kanapé volt, a kanapéval szemben egy tévé. Leültünk a kanapéra, a lány bekapcsolta a tévét. Egy zenei csatorna ment, a nevéből rájöttem, hogy ezen a csatornán hip-hop zenék mennek. A klipben egy félmeztelen férfi hadonászott. Kockás hasa volt, a kezében egy pisztolyt tartott. Aztán odalépett hozzá egy nő, aki magas sarkú cipőt viselt, és egy tangát. A nő egy aktatáskát tartott a kezében. A férfi kinyitotta a táskát, ami tele volt pénzzel. Aztán a nő lehajolt a férfi előtt, és hozzányomta a seggét a férfi ágyékához. A férfi tovább hadonászott a pisztollyal. Ha jól értettem, azt ismételgette, hogy ő a leggazdagabb férfi a gettóban, és nagyon kegyetlen, de a nők pont ezért szeretik. Aztán véget ért a dal.

Felálltam, és bementem a fürdőszobába. A kutya bebújt a vécécsésze mögé, és vicsorogva nézett. Megengedtem a csapot, folyni kezdett a víz. Aztán kinyitottam a pénztárcámat, és a fogammal letéptem a Bizon tetejét. Biztosra mentem, fél adagot nyeltem le. Aztán odaléptem a vécéhez, hogy a másik felét a kagylóba öntsem. A kutya kirontott a kagyló mögül, és a lábam felé kapott. Megfogtam a vécékefét, és a kutya feje felé lendítettem. A kutya remegni kezdett, és átrohant a kád mellé. Felnyitottam a vécé tetejét, belenyomtam a maradék Bizont, aztán a kis tasakot négyrét hajtottam, és belegyömöszöltem a tárcámba. Ittam pár korty vizet, és kijöttem a vécéből.

A lány már az ágyban feküdt, a hasán. Ahogy meglátott, felkönyökölt. Odaléptem hozzá, és végigsimítottam az arcán. Nagyon finom bőre volt. Az arcát megvilágították a vörös műanyag szívek fényei. Egy ügyes mozdulattal kikapcsolta az övemet. A háttérben ment a tévé. Most egy nő szövegelt pénzről, fegyverekről, meg egy férfiről, aki megcsalta, és a nő ezért ki akarta csinálni.

Finoman megfogtam a lány arcát, és lehúztam a farkamról.

— Fordulj meg — mondtam neki.

Engedelmesen megfordult. Mindenütt puha volt és hatalmas.

— Én tényleg nem szoktam ilyet csinálni — mondta, miközben felhúztam a gumit.

Aztán végigsimítottam a hátán, és beléhatoltam. Ahhoz képest, hogy milyen hatalmas teste volt, egyáltalán nem volt tág odalent. Ütemes lassúsággal mozgott, és közben sóhajtozott. Rájöttem, hogy ő az első nő, akit úgy dugok meg, hogy nem vagyok belé szerelmes. Hannát és Sárit is szerettem. Aztán hirtelen eszembe jutott Vadmacska. Őt valamiért elfelejtettem, és tudtam, hogy ez nagyon igazságtalan. A lány nyögdécselni kezdett alattam. És én is éreztem, hogy közel vagyok.

— Azt akarom, hogy az arcomra élvezz — mondta.

Megfordult. A tekintete nagyon komoly volt. A rajzolt szemöldökök összehúzódtak. Lehúzta rólam a gumit, aztán megfogta a farkamat. Rövid, erős és vastag ujjai voltak. Behunyta a szemét. Az ujjai egyre gyorsabban mozogtak. A sperma nagy része a homlokára ment. Ő továbbra is csukva tartotta a szemét. A fürdőszoba felől kaparászást hallottam. A lány elengedett, én oldalra léptem, ő pedig kimászott az ágyból, és bement a fürdőszobába. Hallottam, ahogy megengedi a vizet, és közben a kutyához beszél. Öltözni kezdtem.

A lány pár perc múlva kijött a fürdőszobából. A teste köré egy törölközőt csavart. A kezében a kutyát tartotta.

— Mennem kell — mondtam.

— Jó — mondta ő.

Odaléptem mellé, és a szája felé hajoltam, de a kutya morogni kezdett. Féltem, hogy az arcomba harap. Elhúztam a fejem.

— Akkor, szia — mondtam.

— Szia — mondta ő.

Kiléptem a ház kapuján, beültem a kocsimba, és beindítottam a motort. Felkapcsoltam a lámpát, és észrevettem, hogy a jobb oldali fényszóró kiégett. Letekertem az ablakot. Hideg volt kint. Figyeltem a házak ablakait. A legtöbb már teljesen sötét volt.

(3)

Néhány héttel később lett egy új matchem Tinderen. Ági huszonnyolc éves volt, és egy vidéki város állatorvosi rendelőjében volt asszisztens. Szép, érzéki szája volt, és a szemei is szépek voltak. Pár napig írogattunk egymásnak, és egész érdekes történeteket mesélt a munkájáról. Műtött már papagájt, lovat és teknőst is. Sok állat meg is harapta. A karja folyton tiszta seb volt, mert ő fogta le a kutyákat és a macskákat is, ha probléma volt velük. A beszélgetés elég egyoldalú volt, mert Ági semmit nem kérdezett tőlem. Ez nem zavart, mert néhány nap után elkezdett képeket küldeni magáról. Lefényképezte a lábát a fürdőkádban, a hasát, a nyitott ajkait. Tetszett, amit láttam. Ági nagyon vékony volt, de formás. A térde tetszett a legjobban, külön kértem, hogy küldjön róla képeket.

Aztán egyszer csak írt, hogy a hétvégén meglátogatna. Kitakarítottam a lakást, vettem sört és bort, és beraktam valami zenét a laptopomról. A Bizont bekészítettem a fürdőszobai a polcra, a fogkrém alá. Aztán ittam egy vodkát, hogy megnyugodjak. Leültem az ágy szélére, és vártam.

Csöngettek, odamentem az ajtóhoz és kinyitottam. Ági élőben még jobban nézett ki, mint a képeken. Egy feszes farmernadrágot vett fel, ami nagyon jól mutatott a lábán. Rögtön levette a vastag szövetpulóvert, ami alatt egy egészen apró topot viselt csak. Bejött a szobába, és szétnézett a lakásban.

— De ronda ez a szoba — mondta.

Megkérdeztem, hogy mit kér inni. Elővett a táskájából egy üveg bort, és az asztalra tette.

— Én csak minőségi borokat iszom, úgyhogy inkább hoztam magamnak.

Keresgéltem a konyhaszekrényben, végül találtam egy dugóhúzót. A vége eléggé el volt kopva, alig bírtam beleerőltetni a dugóba. A feléig tudtam csak kihúzni. Aztán rángatni kezdtem. Végül valahogy kijött a dugó, és töltöttem egy pohár bort neki és magamnak is. Sajnos csak vizespoharaim voltak.

— Kicsit igénytelen ez így. Na, mindegy – mondta Ági.

Aztán beszélni kezdett. Mindig lenyűgöztek azok az emberek, akik hosszú távú sportokat űztek. Például gigamaratonokat futottak, vagy átúsztak egy tengert, vagy elbicikliztek Szlovéniából Brazíliába. Ági sportja a beszéd volt. Kitartó volt és megállíthatatlan. Eszméletlen szívóssággal formálta a szavakat, szinte levegőt sem vett közöttük. Észrevettem, hogy nem rám néz, hanem egy pontra a fejem fölött úgy öt centivel. A történetek főként arról szóltak, hogy Ágit folyamatosan férfiak hadserege rohamozta. Szerelmes volt belé egy Zenész, aki minden este felhívta Ágit telefonon, és órákig beszélgettek. A Zenészt én is ismertem, Bálint egyik régi barátja volt. Ági szerint gyakran telefonszexeltek is.

— Ha csak a hangomat meghallja, már feláll a farka — mondta Ági, és álmodozva elnézett a fejem fölött.

Ittam egy korty bort. Tényleg nem volt rossz, bár én vörösbort csak kajához ittam, mert nagyon felcsapta a gyomorsavamat, amitől mindig felpuffadtam. Éreztem, hogy a beleimben gyűlni kezd a metán. Ági most váltott: a volt barátjáról kezdett mesélni, aki fotós volt. Mindenféle különleges helyeken fotózott: gleccsereken, hegyeken, sivatagokban meg lakatlan szigeteken. De a fő múzsája Ági volt. A fotós rengeteg meztelen képet készített róla, amiket huszonhét országban állítottak ki.

— Azt mondta, hogy olyan kecses a testem, mint a Grand Canyon vonalai.

Felálltam, bementem a fürdőszobába. Megnyitottam a csapot, és próbáltam olyan halkan fingani, ahogy csak tudtam. Az elején sikerült, de a vége olyan lett, mint amikor belefújnak egy rozsdás trombitába. Egy kicsit még engedtem a vizet, aztán visszamentem a szobába. Ági álmodozva nézte ugyanazt a pontot a falon, és mosolygott. Aztán hirtelen rám nézett. Aznap este először.

— Megnéztem a filmedet tegnap — mondta.

— És hogy tetszett?

— Soha életemben nem láttam ilyen szar filmet.

Aztán nevetett egyet. Aznap este először.

— Amúgy én is szoktam írogatni — mondta.

Rövid történet következett egy Híres Íróról, aki szintén szerelmes volt Ágiba.

— Tudod, jó érzés volt, hogy olyan tehetségesnek tart. Szerinte írnom kéne, minél többet. Csak nem tudom eldönteni, hogy regényt írjak, vagy maradjak a verseknél.

Megittam az utolsó korty boromat, aztán felálltam, odaléptem Ágihoz, és megcsókoltam. Visszacsókolt, és egyből megfogta a farkamat is. Kicsit féltem, hogy kicsinek fogja találni, de csendben maradt. Ezen meglepődtem. Smároltunk egy darabig.

— Pisilek és jövök — mondta aztán.

Ahogy becsukta a fürdőszoba ajtaját, kivettem a pénztárcámból a tartalék Bizont. Betoltam a felét, a másik felét belecsorgattam a mosogatóba, engedtem rá egy kis vizet, aztán ittam egy-két kortyot. Kinyílt a fürdőszoba ajtaja, és Ági jött ki rajta. Nem volt rajta ruha, csak egy body. Elég jól nézett ki. Végigfeküdt az ágyon, és a plafont nézte.

— Ez volt a barátom kedvenc bodyja — mondta.

Odamentem hozzá, fölé hajoltam, és megcsókoltam. Most is úgy csókolt vissza, mintha az élete múlna rajta. Lefejtettem róla a bodyt, és bedugtam a fejemet a combjai közé. A csiklóján kezdtem dolgozni, óvatosan és finoman.

— Hát, biztos nem tudsz úgy kinyalni, mint ő — hallottam a fejem fölül.

Tovább dolgoztam. A csiklója teljesen megtelt vérrel: hatalmas volt. Ági nyögdécselni kezdett.

— A volt barátom mindig bedugta az ujját is — lihegte Ági.

Csak az döfködi az ujját egy pinába, akinek a nyelve parafából van. Körözni kezdtem Ági csiklója körül, egyre gyorsabban. Remegni kezdett a combja.

— Most éppen Indiában van, és a dalai lámát fotózza — mondta Ági, majd egy hatalmasat sikoltott.

A combjaival még pár másodpercig a fejemet szorította, alig kaptam levegőt. Aztán végre elengedett. Kihúztam a fejemet, levettem a pólómat, a nadrágomat és az alsógatyámat. Ági végignézett a testemen. Aztán a kezeivel benyúlt a combjai alá, és felhúzta a lábait egészen a nyakáig. Fölé tenyereltem, és egy perc múlva már benne is voltam. Nagyon furcsa érzés volt. Tudtam, hogy benne vagyok. Mégis alig éreztem valamit. Hihetetlenül tág volt. Mintha egy fakarddal hadonásztam volna a Hortobágyon. Ági átkulcsolta a nyakamat, és a fülembe suttogott.

— És minden vasárnap reggel együtt olvastuk a verseimet.

Izzadtam, és a szívem egyre gyorsabban vert. Lehet, hogy megromlott a Bizon. Féltem, hogy szívrohamot kapok. Próbáltam valami szexi dologra gondolni. Elképzeltem, hogy Maja fekszik alattam, és most szeretkezünk először. Éreztem, hogy közel vagyok. Aztán eltelt megint pár perc. Végül lefordultam Ágiról. Ránéztem: mosolyogva bámulta a plafont. Aztán hirtelen felült, és rám nézett.

— Csodálatosan tudok szopni — mondta.

Elém térdelt, és megfogta a kezével a farkamat. Aztán a bőrt tövig lehúzta. Egy pillanatra elment a látásom, annyira fájt.

Kinyitottam a szemem. Ági még lejjebb húzta a bőrt a húson, mintha ketté akarna szakítani egy nejlonszatyrot. Aztán kidugta a nyelvét, és böködni kezdte vele a farkam végét. Égő érzés hasított az ágyékomba. A szemem előtt fehér fények villogtak.

Szerencsém volt, nem ájultam el. Felültem, megfogtam Ági fejét, és lehúztam a farkamról.

— Bocs, csak annyira szexi vagy, hogy nem akarok még elélvezni — mondtam.

— Igen, a barátom is mindig azt akarta, hogy minél tovább tartson.

Ági egy gyors mozdulattal fölöttem termett, és rám ült. Mozogni kezdett. Pontosabban nem mozogni, hanem örvényleni. A karját a feje körül lóbálta, a fejét hátraszegte. Az ágyékát egyre magasabbra emelte, majd jól odacsapta az enyémhez. Rettegtem, hogy eltöri a farkam, de nem mertem szólni. Meg nem is volt értelme. Valószínűleg nem hallotta volna meg. Aztán egyszer csak felsikoltott, még egyszer fellendítette a karjait, aztán leszállt rólam.

— Felolvasom néhány versemet. Szerintem zseniálisak — mondta, majd kimászott az ágyból, és kotorászni kezdett a táskájában.

Ági leült a székbe, és olvasni kezdte a verseit. Behunytam a szememet. Arra gondoltam, hogy a csillagászok és a geológusok számításai alapján nagyjából hetvenmillió évente történik egy Nagy Kihalás. Ilyenkor vagy a Föld pályája billen meg, vagy pedig egy meteor csapódik a bolygóba. A földi élet kilencven százaléka kipusztul, és szinte minden elölről kezdődik. A meteorok után évezredeken keresztül tart a nukleáris tél. A levegő megtelik mérgező anyagokkal, az eget beborítja a törmelék, a nap sugarai nem érik el a felszínt. Kihűlnek a tengerek, kiszáradnak az erdők.

Amerre csak néztem, sötétséget és pusztulást láttam. Minden halott volt. A tölgyfa elszáradt és megfagyott. Egyetlen ágán a mókus ült. Kis teste porszáraz volt. Gyönge karjaival az ágba kapaszkodott. De mintha még mozgott volna. Aztán az ág leszakadt, és a mélybe hullott. Éreztem, ahogy az arcomon folynak lefelé a könnyek. Valahonnan távolról Ági hangja szólt. Ott ült a fa alatt, és nagyon hangosan verseket olvasott. Hirtelen felriadtam. Megtöröltem az arcomat.

— Igen, mások is el szokták sírni magukat rajta. Nagyon erős sorok — mondta Ági.

Aztán elrakta a telefonját, és öltözni kezdett. Felültem az ágyon. Ági felvette a nadrágját és a topját.

— Figyelj, tudom, hogy most szerelmes vagy. De nekem ez csak ennyi volt. Bocsi — mondta.

Bólintottam. Ági az ajtóhoz lépett, aztán kiment rajta. Hallottam, ahogy lefelé megy a lépcsőn. Felálltam, az ablakhoz léptem. A fa még megvolt. Az égen világított a hold. Néhány madár hangját hallottam. Egy robogó ment el a ház előtt. Még éltünk. Mi voltunk a túlélők.

(4)

Befejeztem a forgatókönyvet, és elküldtem Bálintnak. Eltelt egy hét, és még mindig nem válaszolt semmit. Néha bementem a fürdőszobába, és megnyitottam a meleg vizes csapot. Reménykedve figyeltem a kis piros lámpácskát a bojleren, hátha meggyullad. De nem történt semmi.

Aztán úgy két hét múlva jött egy utalás a bankszámlámra. A közleményrovatban annyi szerepelt, hogy Hangszálrablók. Beültem a kocsimba, elmentem egy elektronikai boltba, és megvettem a legolcsóbb bojlert, amit árultak. Felhívtam a szerelőmet, rendes volt, még aznap este átjött, hogy bekösse.

Megfogtuk a régi bojlert, és elkezdtük lefelé cipelni. Tele volt vízkővel. Legalább nyolcvan kiló volt, de lehet, hogy száz is. Minden lépcsőfordulónál megálltunk, hogy fújjunk egyet.

— Mi a fasznak neked ennyi könyv? — kérdezte.

— Télen azokból rakok tüzet, ha elmegy a fűtés.

Beraktuk a bojlert a furgonba, aztán a szerelő elment. Én visszamentem a lakásba, bezártam az ajtót, és megnyitottam a forró vizet. Álltam bent a jéghideg fürdőszobában, és egy darabig csak néztem, ahogy ömlik a zuhanyból a víz. Aztán kezdett felmelegedni. A bojler jól dolgozott. Volt egy tükör a falon. Egy hosszú repedés futott végig rajta. Teljesen bepárásodott. Egy idő után olyan volt, mintha egy trópusi erdőben lennék. Átjárta a testemet a gőz, csorgott rólam az izzadság. Végül beálltam a víz alá. Megint történt velem egy csoda. A víz égette a bőrömet, és megpárolta a csontjaimat. Legalább fél órán keresztül zuhanyoztam, a bőröm már teljesen vörös volt. Elzártam a vizet, kijöttem a fürdőszobából, és végignyúltam az ágyamon.

A testemből úgy párolgott a gőz, mint a szauna nedves köveiről. Gondolkoztam, hogy mihez kezdjek magammal. Unatkoztam, de egyszerűen képtelen voltam elviselni az embereket. Ez persze nem volt teljesen igaz. A szerelőt bírtam. Zoli bácsival is szívesen piáltam volna egyet. De a többiek egyáltalán nem érdekeltek. Nem gondoltam azt, hogy jobb vagyok náluk, sőt. Egyszerűen csak elfáradtam attól, ha részt kellett vennem egy beszélgetésben. Kezdtem rájönni arra, hogy egyetlen emberi kapcsolat van, ami megmenthet a magánytól: a szerelem. Az is rengeteg fájdalommal járt, de amikor szerelmes voltam, akkor sosem éreztem magamat igazán egyedül. Csapdában voltam. Olyan dologra vágytam, amiért nem lehetett tenni semmit. Annyi értelme volt vágyni a szerelemre, mint arról álmodozni, hogy hirtelen növök húsz centit, vagy kapok egy Oscar-díjat a Spermakeverőért. Ez volt benne a legrosszabb: a tehetetlen várakozás.

Néhány nappal korábban írtam egy lánynak. Heninek hívták, rögtön válaszolt is. Értelmesen írt, kerek, egész mondatokban, és meglepően őszintén. Elővettem a telefonomat, és nézegetni kezdtem a képeit. Ő is vékony volt és alacsony. Az egyik képén kirándult egy hegyen, a mellén megfeszült a sárga póló, amit viselt. Tetszett a mosolya is. Írtam neki egy hosszú üzenetet, az új bojlerem nevében. A bojler elnézést kért, hogy pár napig eltűntem, aztán hosszasan ecsetelte, hogy milyen rendes fiú vagyok, milyen sokat olvasok, és mivel imádom a forró vizet, ezért soha nem vagyok büdös.

Heni visszaírt, egy kicsit még poénkodtunk, aztán

megbeszéltük, hogy másnap este találkozunk.

Egy olyan helyet választottam, ahol ugyan volt zene, de azért lehetett hallani, hogy mit mond a másik. Heni késett negyedórát, de megérte rá várni. Magassarkú volt rajta, amit alapvetően nem szerettem, neki mégis jól állt. Egy kosztümnadrágot viselt, és egy fehér blúzt. Elegáns volt. Rajtam egy új kockás pamuting volt, hála Bálintnak.

Meséltem Heninek a filmekről, aztán szóba került Márta néni is. Heni olvasta az összes könyvét.

— Teljesen igaza volt, amikor azt írta, hogy a férfiak semmit nem tudnak a szexről — mondta.

— Melyik volt életed legrosszabb kúrása? — kérdeztem.

Heni nevetett. Aztán mesélni kezdett. Nagyon jó volt hallgatni: volt humora, de tele volt együttérzéssel. Mesélt egy fickóról, akit szintén a Tinderen ismert meg. Néhányszor találkoztak, aztán végül Heni beadta a derekát, és felment a lakására. Egy darabig iszogattak, aztán Heni kiment a fürdőszobába. Amikor visszajött, a fickó anyaszült meztelenül állt a nappali közepén.

— Hatalmas farka volt. Legalább harminc centi. De lehet, hogy negyven. Ott lógott a lábai között. A srác nem mondott semmit, csak állt némán, és nézett.

— És te mit csináltál?

— Sajnos elnevettem magamat. Aztán hazamentem.

— Akkor lemaradtál egy orvosi csodáról.

— Nyugi, megvolt a másik véglet is.

Mielőtt Heni folytatta volna, jött a pincér, és kértünk még egy kört. Heni fehérbort ivott, én pedig kértem egy korsó sört. Nem akartam berúgni. Heni egyre jobban érdekelt.

A másik véglet egy ausztrál srác volt, akivel Heni egy buliban találkozott. Olyan volt, mint egy képeslap Sydney-ből: magas, izmos és szőke. Természetesen szörfözött is. Heni egészen sokszor találkozott vele, de egy idő után már kezdett aggódni: a srác sosem csókolta meg. Úgyhogy Heni úgy döntött, hogy kézbe veszi a dolgokat, és áthívta magához az ausztrált vacsorázni. Nagyon kitett magáért, három fogást is főzött. A srác hozott bort, aztán leültek Heni kanapéjára, és végre elcsattant az első csók.

— Rémes volt. Úgy beleharapott a számba, hogy vérezni kezdett. És húzta a hajamat.

Heni leállította, ettek egy kicsit, és a srác bocsánatot kért. Aztán visszaültek a kanapéra, és megint csókolózni kezdtek. Most már jobban mentek a dolgok.

— És akkor benyúltam a lába közé. Egy ideig tapogattam jobbra, aztán balra. Nagyon szűk farmer volt rajta, azt gondoltam, hogy az a baj. Óvatosan kibontottam az övét. Megláttam az alsógatyáját, és bedugtam a kezemet.

Heni egy darabig keresgélt az ausztrál alsógatyájában, de ott sem talált semmit. Aztán végül valami a kezébe akadt.

— Ilyen picike volt.

Heni az ujjaival mutatta, hogy mennyire. Megnyugodtam. Az ausztrálhoz képest én Shaquille O'Neal voltam. Szegény ausztrál viszont sírva fakadt.

— Nagyon, nagyon, nagyon sajnáltam. Iszonyú élete lehetett.

— Az biztos. El se tudom képzelni – feleltem.

Heni ivott egy kis bort, aztán intett a pincérnek, és kért még egyet. Én is kértem egy sört.

— Ennél egy rosszabb van: a pornó – mondta.

— Hogy érted?

— A férfiak úgy akarnak dugni, mint a pornófilmekben. Volt olyan, amelyik fojtogatni kezdett. Aztán volt egy másik, aki fekvőtámaszozott fölöttem. A szeme csukva volt, és mindegyik lökésnél azt mondta: „Oh, yeah, so hard!”

Megjött a pincér a fehérborral és a sörömmel. Koccintottunk, aztán csak néztük egymást. Egy darabig szemeztünk, aztán Heni kérdezgetni kezdett az írásról. Látszott, hogy őszintén érdekli a dolog. Aztán áttértünk a könyvekre, és kiderült, hogy ő is nagyon bírja a Balhés Francia Írót.

— És nem gondolod, hogy egy szexista rohadék? — kérdeztem.

— Miért lenne az? Minden könyve arról szól, hogy mennyire vágyik a szerelemre. És szerintem gyönyörűen ír a kurvákról. Tiszteli őket.

Megittam a maradék sörömet. Heni az ujjai között forgatta a poharát.

— Márta néni nagyon bírt volna téged — mondtam neki.

— Szerencsés vagy, hogy találkoztál vele — felelte Heni.

— Nem is tudod, hogy mennyire.

Aztán csak néztük egymást. Az első csók előtti pár másodperc nagyon furcsa állapot. Mintha az ember egyszerre látna nagyon élesen és ugyanolyan homályosan. A külvilág néhány tompa zajra, egy-egy felvillanó fényre szűkül. És marad a haj, a száj, a bőr. Az ajkak és a nyelv. Egy íz, amit az ember életében először érez. Mint először úszni a tengerben.

Vagy az első részegség.

Kibontakoztunk egymás karjaiból.

— Gyere fel. Megmutatom a bojleremet. Ilyet még nem láttál. Ekkora!

Mutattam, hogy mekkora. Heni nevetett.

— Figyelj, menstruálok. Szóval nem lesz semmi. Nem baj?

Fizettünk, aztán elindultunk a lakásom felé. Megfogtam a kezét. Fogalmam sincs, hogy miért. Néhányszor megálltunk csókolózni, aztán odaértünk a ház elé.

— Csak akkor megyek fel, ha megígéred, hogy rendes fiú leszel.

— Megígérem.

Felmentünk, kivettem a hűtőből egy üveg fehérbort, és töltöttem mindkettőnknek.

— De szép ez a vizespohár! Honnan szerezted? – kérdezte.

Meséltem neki a poharakról, amik még az ékszerész idejéből maradtak a házban. Amikor a lakásomat építették, az ávós hozta őket az unokahúgának. Valószínűleg régebbiek voltak, mint maga a ház.

Letelepedtünk a kanapéra, Heni lovaglópózban ült rám. Csókolóztunk, és éreztem, hogy iszonyúan be vagyok indulva. Tudtam, hogy nincs teher: úgysem fogunk dugni. És ez a tudat nagyon felszabadító volt. És nagyon izgató. Kigomboltam Heni blúzát, aztán levettem a melltartóját. Nagyon kicsi mellei voltak. Megcsókoltam őket, aztán nyalogatni kezdtem a mellbimbóit. Heni nyögdécselni kezdett. A csípőjét az ágyékomhoz dörgölte, a fenekét a tenyeremben tartottam. A feneke is pici volt, mint a melle, és kőkemény. Heni hosszan felnyögött.

Aztán leszállt rólam, szorosan az oldalamhoz simult. Megcsókolta a nyakamat, és kibontotta az övemet. Egy pillanatra lenéztem: ilyet még a Bizon sem tudott. Ez Heni volt. Vagy a bojler. De inkább Heni. Végigsimított a farkamon, aztán megszorította, és ütemesen mozgatni kezdte a kezét. Az erotikus emlékezet furcsán működik. Kitörölhetetlenül rögzít néhány pillanatot, miközben sokszor hetek, hónapok, évek maradnak teljesen üresen. Tudtam, hogy erre a pár percre nyolcvanévesen is emlékezni fogok.

Még egy kicsit csókolóztunk, aztán Heni kiment kezet mosni.

— Három nap múlva már jó leszek — mondta.

Lekísértem a taxihoz, aztán megöleltük egymást. Szorosan hozzám nyomta a csípőjét. A taxi eltűnt az utca végén. Még három napot kellett kibírnom. Ideje volt, hogy vegyek még egy forró fürdőt.

(5)

Két nappal később Heni rám írt. Valamilyen esküvőre készült, és elment ruhákat venni. Miközben a próbafülkében volt, csinált néhány képet. Nagyon keveset mutatott magából, de pont ez volt benne a legjobb. A sejtetés. Teljesen készen voltam. De eldöntöttem, hogy akármi is történik, ezt az energiát megtartom másnap estére, amikor átjön.

Délután kezdtem rosszul lenni. Elmentem futni, utána csináltam kilencvennégy fekvőtámaszt. A szemeim vérben forogtak. Az utcán szembejött velem egy öreg nő a kutyájával. A kutya rám nézett, behúzta a farkát, és nyüszíteni kezdett.

Az este maga volt a pokol. Ittam, de az alkohol sem segített semmit. Aztán befeküdtem az ágyba, próbáltam olvasni. Nem ment. Ránéztem a telefonomra. Heni megint küldött egy képet. A fürdőszobában állt, a testén egy fényes anyagból készült pongyola volt. Szorosan a testére simult. Láttam a melle vonalait, a csípő ívét. Heni jó éjszakát kívánt, én bevettem egy altatót, és próbáltam szomorú és lehangoló dolgokra gondolni. Hajnali három körül végül elaludtam.

Majával álmodtam. A faházban voltunk, és Maja a tűz előtt állt meztelenül. Megfordult, és már Ági volt, a bodyban sétált az ágy felé. Aztán egy tengerparton voltam. A part üres volt. Egy műanyag székben ültem, és a holdat néztem. Éles fájdalmat éreztem a gyomromban, egy pillanatra minden elsötétült. Aztán Aisa térdelt előttem. Finoman simogatta a combomat. Annyira kívántam, hogy úgy éreztem, meghalok.

Reggel jéghideg vízben fürödtem, mint az új bojler előtti időkben. Egy idő után éreztem, hogy kezd elzsibbadni az arcom, a homlokom, a karom és a lábam. Nagyon jó volt. Aztán kiléptem a zuhanykabinból, megtörölköztem, és befeküdtem az ágyba.

Volt még pár órám Heni érkezéséig. Nagyon vártam, hogy megjöjjön. Végre egy normális nő. Valaki, aki kérdez. Aki kíváncsi rám. Akiben van gyöngédség. És akinek csodálatos segge van, amit hamarosan látni és tapintani fogok.

A húszas éveimre gondoltam, az évekig tartó semmire, a kiút teljes hiányára. De az élet igazságos volt velem. Már elmúltam harmincéves, amikor valójában elkezdődött a szexuális életem. Egészen addig kívülálló voltam, a féllábú gyerek a focipálya szélén, aki kurvára örül annak is, ha a kiguruló labdát visszadobhatja a többieknek. De hála a Bizonnak, most már én voltam Lionel Messi. A szexualitás minden apró momentumát ki akartam élvezni. Az első érintéseket. A nők haját, a mellüket, a hasukat, a nevetésüket, a nyögéseiket. Az örömöt és az önfeladást az arcukon, amit én okoztam.

Eszembe jutott az öregasszony a pályaudvarról. Igaza lett. Egyre több nő szeretett, és én is szerettem őket. Legalábbis addig, ameddig az ágyamban voltak. Ez is a szerelem egyik fajtája volt. Talán ez volt a valódi szerelem. Hülyeség volt a szerelemtől megváltást várni. Az élet olyan volt, amilyen. Hideg és igazságtalan, tele árulásokkal, elromló fűtőtestekkel, gyulladt vakbelekkel és musicalekkel. Isten magára hagyta a világot, és az emberek hiába várták tőle, hogy örömöt hozzon az életükbe. Csak egymásra számíthattak.

Még mindig volt időm. Felöltöztem, kicsit összepakoltam, aztán befújtam a vécét valami sprével, aminek állítólag tengerillata volt.

Tinderezni kezdtem, és rögtön lett egy új matchem. Flóra huszonkilenc éves volt, gyönyörű zöld szemekkel, és nagyon különleges arccal. Hosszú, keskeny arccsontja volt, a tekintete élénk és értelmes. Az egyik képén egy fa alatt ült, kockás pamuting volt rajta. Írtam neki egy üzenetet, hogy én is bírom a kockás ingeket. Lapozgattam tovább, aztán meguntam, odamentem a hűtőhöz, kivettem egy vodkát, és a régi idők emlékére ittam egy kicsit.

Bementem a fürdőszobába, és megkerestem a szatyrot. Már csak két Bizon volt benne. Úgy döntöttem, hogy a következő nap hívom majd fel a dílert. Aztán kiválasztottam egy szamócás Bizont, kisollóval vágtam le a végét, mint egy úr, és bevettem fél adagot. Amikor lenyeltem, eszembe jutott, hogy talán nincs is már rá szükségem. De már késő volt, a hatóanyag bennem volt, éreztem a bizsergést a lábujjaimban, ahogy kúszik felfelé a combom irányába, majd befészkeli magát az ágyékomba.

Heni írt, hogy tíz perc múlva érkezik. Kinyitottam az ablakot. Valami mozgott a tölgyfán, de nem láttam, hogy mi az. Fogtam a hamutálat, bevittem a konyhába, és megint keresgéltem a szekrényben. Találtam a mélyén egy zacskó sós mogyorót, beleszórtam a tálba, és kiraktam a párkányra. Egy ideig vártam, aztán becsuktam az ablakot.

Heni csöngetett, az ajtóhoz léptem, és kinyitottam. Eszméletlenül jól nézett ki, az egyik feszülős zöld ruha volt rajta, amit már láttam a próbafülkés fotókon. A kezében egy átlátszó műanyag dobozt tartott.

— Sütöttem neked vegán brownie-t — mondta.

Megcsókoltam, kerestem két tányért, letettem az asztalra. Aztán fogtam egy kést, és vágtam egy szeletet neki, egyet pedig magamnak. Aztán töltöttem fehérbort két pohárba, koccintottunk, és megkóstoltam a süteményt. Csontszáraz volt. Félrenyeltem néhány morzsát, köhögni kezdtem, aztán a borral leöblítettem.

— Jól vagy? — kérdezte Heni.

— Persze.

— Ha nem ízlik, hagyd ott nyugodtan.

— Dehogynem. Nagyon finom.

Megittam a maradék boromat, és töltöttem még a poharamba. Heni alig ivott az övéből.

— Izgulsz? — kérdezte.

— Mindig izgulok.

Heni mosolyogva megcsóválta a fejét.

— Na persze. Gondolom, én vagyok az első csaj, aki itt ül.

Nem válaszoltam semmit. Mozgást láttam az ablakpárkányon. Egy varjú szállt le rá, egy pillanat múlva pedig a csőrével felkapott egy mogyorót, aztán hátraszegte a fejét, és lenyelte. Hatalmas, világító fekete szeme volt.

— Szóval? Hányadik vagyok? — kérdezte Heni.

— Nem tudom. Nem számolom.

Tényleg nem tudtam, hogy pontosan mennyinél tarthatok.

— Kábé sem?

Kezdtem ideges lenni. Nem értettem, hogy mire jó ez. Ha túl alacsony számot mondok, akkor hülyének fog nézni. Ha túl magasat, azzal meg nyilvánvalóan fájdalmat okozok neki. Ha csak baszni akarna, nyilván nem velem találkozna. Még brownie-t is sütött. Felálltam, odaléptem hozzá, megfogtam a kezét, és felhúztam a székről.

— Máris? — kérdezte.

— Hogy kell ezt levenni? — mondtam.

— Várj.

Hátrébb léptem, Heni pedig a feje fölött áthúzta a ruhát. Nem volt rajta melltartó, csak egy bugyi. Odaléptem, megfogtam a derekát, aztán a fenekét. Átkarolta a nyakamat, csókolózni kezdtünk. Aztán felkaptam, az ágyhoz vittem. Nagyon könnyű volt. Lehúztam a bugyiját. Megfogta az államat.

— Nem akarok az ezredik lenni a sorban, oké?

Aztán hátradőlt. Végigcsókoltam a combjait. Nagyon finom bőre volt. Végigsimítottam rajta a tenyeremmel, Heni sóhajtozni kezdett. A nyelvemmel köröztem a csiklója körül, először lassan, aztán egyre gyorsabban. Heni belemarkolt a hajamba, és felhúzta a fejemet. Átkulcsolt a lábaival, én pedig végigcsókoltam a nyakát. Óvatosan mozogtam, néhány másodpercig bent tartottam farkamat, aztán szinte teljesen kihúztam, majd újra, lassan visszatettem. Remegni kezdett, és teljes erejéből magához szorított. Felemeltem a fejem, az arcát néztem. A szeme csukva volt, a szája enyhén nyitva. Nagyon halkan nyögött fel. Kezdtem elhinni magamról, hogy jó vagyok. A sok évnyi vágyakozás és álmodozás megtette a hatását. Tudtam, hogy a szex csak akkor jó, ha a nők is elélveznek. Sokkal izgatóbb volt átélnem egy nő orgazmusát, mint a sajátomat. Szerettem dugni, de maga a tudat, hogy képes vagyok rá, még sokkal izgatóbb volt, mint maga a cselekvés.

Gyorsítottam a tempón, Heni a fülemet harapdálta, távolról hallottam a saját nyögésemet, aztán én is elélveztem.

— Erre nem számítottam — mondta Heni egypár perc múlva, amikor egymás mellett feküdtünk.

— Mire? — kérdeztem.

— Nagyon máshogy dugsz, mint a többi férfi.

— Hogy érted?

— Nem tudom. Odafigyelsz.

— És az rossz?

— Dehogy. Csak szokatlan.

Néhány percig még feküdtünk egymás mellett. Már éjszaka volt. Odaléptem az ablakhoz. A hamutartó üres volt. Aztán az asztalra néztem. A műanyag doboz teteje nyitva volt, benne a brownie-val. Hirtelen elszomorodtam. Heni egyáltalán nem volt tolakodó, sőt. Egyszerűen csak kedves volt. Gondolt rám. Időt fordított arra, hogy süssön nekem valamit. És én mégis ürességet éreztem. És arra vágytam, hogy menjen haza. Egy fasz voltam. Megfordultam, és visszamentem az ágyhoz. Heni felült.

— Hát itt meg mi történik? — kérdezte.

Fél adag Bizontól még pont el tudtam élvezni. Pár perccel később mindig újra felállt a farkam, és szinte lehetetlen volt elmenni. Kivéve akkor, ha magamnak csináltam. Heni feltérdelt, és a szájába vett. Jól csinálta. A kezét is jól mozgatta. Végigsimítottam a haján. Egypár percig még csinálta, aztán egy idő után már azt éreztem, hogy szinte fáj. Finoman megfogtam az állát.

— Akarod, hogy itt aludjak? — kérdezte.

— Holnap nagyon korán kelek. Ne haragudj.

Úgy láttam, hogy tényleg nem haragszik. Felvette a ruháját, megigazította magán. Aztán az asztalra nézett.

— A dobozt itt hagyom. Majd legközelebb elhozod, jó? — mondta.

— Persze — mondtam.

— Csak kísérj el a kocsihoz.

Némán sétáltunk egymás mellett az utcán. A város üres volt és hideg. Odaértünk az autóhoz. Rám nézett. Ismertem ezt a nézést. És nagyon szarul éreztem magamat.

— Szóval én folytatnám — mondta.

— Én is — hazudtam.

— Írsz majd?

— Persze.

Heni elővette a kocsikulcsot, megnyomott rajta egy gombot. Kattant a központi zár. Aztán odalépett hozzám, és megcsókolt. Megvártam, amíg beült. Megigazította a visszapillantó tükröt, aztán beindította a motort. Intett egyet, én is intettem neki. Aztán elindult.

Megfordultam, és sétáltam visszafelé. Csipogott a telefonom. Volt egy új matchem. Megnéztem a képeket. Valéria harmincöt éves volt. Csak az arcáról voltak fotók. Szemüveges volt, és göndör hajú. Szép, érzéki szája volt. Rögtön rám írt. Megkérdezte, hogy mit csinálok. Sétálok hazafelé, válaszoltam. Tetszik a felsorolásod az írókról, írta ő. Köszi, írtam én. Odaértem a ház elé. Megálltam. Éreztem, hogy a Bizon még mindig dolgozik bennem.

Gyere át, írtam neki. Mi a címed, kérdezte ő. Elküldtem a címemet. Húsz perc, jött a válasz.

Felmentem a lakásba, lehúztam a lepedőt, és kicseréltem egy másikra. A bort visszatettem a hűtőbe, a két poharat elmostam. Rájöttem, hogy Valéria testéről nem is volt kép. Csak az arcáról. Lehet, hogy százhúsz kiló. Az már azért sok lenne. Vagy, mondjuk, harmincnégy kiló. Az se jó. Kezdtem nem érteni, hogy mit miért csinálok. Leültem az ágyra, megnéztem a képeit. Rájöttem, hogy az arca se tetszik. Ő lesz a második nő, akit aznap megbántok. Aztán csöngettek.

Az ajtóhoz mentem, és kinyitottam. Valéria egy fejjel magasabb volt nálam. De nem volt se kövér, se sovány. Tökéletes alakja volt. Bement a szobába, és leült a kanapéra.

— Mit kérsz inni? — kérdeztem.

— Fehérborod van?

Töltöttem két pohárral, aztán leültem mellé a kanapéra. Az asztal felé mutatott.

— Mi az, egy brownie?

— Aha.

— Megkóstolhatom?

— Persze.

Felállt, odament az asztalhoz. Egy térdig érő, bő szoknya volt rajta, és egy fehér póló. Letört egy darabot a brownie-ból, és bekapta.

— Ez egész jó — mondta.

Néztem az arcát. Hatalmas, göndör sörénye volt. És a szája élőben is gyönyörű volt és vörös, pedig nem használt rúzst. Áradt belőle a természetesség. Ebből a szempontból Vadmacskára hasonlított. Arra gondoltam, hogy vajon hányadik férfi lehetek az életében. Lehet, hogy az ezredik. Felálltam, odamentem hozzá, és megcsókoltam. Rádőlt az asztalra, és leverte a földre a műanyag dobozt. A brownie kettétört, a morzsák szétgurultak a padlón.

Megfogott és bevonszolt az ágyba. Éreztem, hogy erősebb, mint én. A hátamon feküdtem, lerántotta rólam a gatyámat, mint egy rossz gyerekről, és egy pillanat múlva már a szájában voltam. Az ágyékomon csak egy nagy kupac göndör hajat láttam, ahogy le-fel mozog. Végigsimítottam a haján. Egy pillanatra abbahagyta, és rám nézett.

— Húzd meg a hajam! — mondta.

Aztán csinálta tovább. Megfogtam a haját, és óvatosan meghúztam. Megint elvette a fejét.

— Erősebben!

Visszabukott az ágyékomra, én pedig belemarkoltam a hajába, és meghúztam. Elégedett morajlást hallottam. Aztán éreztem, hogy kezdek közeledni. Megfogtam a fejét.

— Fordulj meg — mondtam.

Egy pillanat alatt ledobta a szoknyáját meg a bugyiját. Nem is láttam, hogy milyen színű. Talán fehér volt. Az ágy mellett volt egy szekrény, gyorsan kivettem belőle egy gumit, és felhúztam. Már egész rutinosan csináltam. Valéria négykézláb térdelt az ágyon, a fenekét felém nyomta. Hátrafordította a fejét.

— Ne fogd vissza magad — mondta.

Gyönyörű segge volt. És itt volt a lakásomban. A második nő, akit ma megdugok. Én, az impotens. Itt volt az ideje, hogy mindent bepótoljak.

— Üss rá! — mondta Valéria.

— Mi?

— Üss már rá!

Ráütöttem egyet a seggére.

— Erősebben! Szeretem, ha fáj!

Nagyon kezdő voltam. Semmit sem tudtam a szexről. Márta néninek igaza volt. Minden férfi hülye volt. De én voltam a leghülyébb. Én utáltam, ha fáj. Ütöttem még egyet. Valéria felnyögött.

— Nagyobbat!

Szélesre nyitottam a tenyeremet, és harmincévnyi fájdalmat és dühöt beleadtam az ütésbe. Hatalmasat csattant a kezem Valéria seggén. Felsikoltott.

— Ne haragudj! — mondtam.

— Még egyet! — mondta ő.

Kinéztem a párkányra. Újra ott ült egy varjú. Nézett az okos fekete szemével. Valéria kapott még egyet a seggére. Megint sikoltott. A varjú elrepült.

— Fordulj meg — mondtam megint.

Valéria a hátára dobta magát. Fölé helyezkedtem, és megcsókoltam. Megsimogattam az arcát, elhúzta a fejét. Aztán megfogta a kezemet, és a torkára tette.

— Így!

Felemelte a csípőjét, és együtt mozgott velem.

— Szorosabban! — mondta aztán.

Megszorítottam jobban. Olyan volt, mint egy verekedés. Vagy egy gyilkosság.

— Nem fáj? — kérdeztem.

Egy pillanatra abbahagyta a mozgást. Egyenesen a szemembe nézett.

— Azt csinálsz velem, amit akarsz. Érted?

És ez hatott. Tudtam, hogy mit akarok. Azt akartam, hogy neki jó legyen. Szorítottam a torkát. Aztán gyorsítottam. A haja szétterült a párnán. Nem bírtam ki, hogy ne csókoljam meg. Azt a szájat nem csókolni kellett volna, hanem lerágni, mint csontról a húst. Aztán váratlanul elélveztem.

Lefordultam róla. Pár percig csak lihegtünk egymás mellett.

— Kérsz még bort? — kérdeztem.

— Aha — mondta.

Felült az ágyban, a haját összefogta egy hajgumival. Nagyon nyugodt volt. Odaadtam a kezébe a poharát, koccintottunk.

— Minden első randid ilyen? — kérdezte.

— Csak minden második.

Nevetett. Nagyon kedves, szinte szégyenlős nevetése volt. Mint egy könyvtárosnak.

— Jó, akkor kezdjük. Mit dolgozol? — kérdezte.

Nem szerettem ezt a témát. A futárság ciki volt, a forgatókönyvírás meg unalmas.

— Kezdd te — feleltem.

— Pszichiáter vagyok.

— És hol? — kérdeztem.

— Egy börtönben.

Egy olyan börtönben dolgozott, ahova azokat vitték, akik életellenes bűncselekményt követtek el. Gyilkosokat, akiket a bíróság őrültnek nyilvánított.

— Én állítom be a gyógyszereiket. Meg persze van beszélgetős terápia is.

Aztán mesélt egy fickóról, aki egy reggel elfelejtette bevenni a gyógyszereit, este pedig feldarabolta a szomszédját.

— Ha az utcán találkozol vele, nem is gondolnád, hogy beteg. De elég annyi, hogy nem veszi be a tablettáit, és máris embert öl.

— Sok ilyen ember van?

— Rengeteg. De kevés van, aki tudja magáról. A legtöbbről csak akkor derül ki, amikor hozzánk kerül.

Aztán megcsókolt. Nagyon jól csókolt. Elképesztő volt az a száj. Aztán kimászott az ágyból, és felöltözött.

— Mennem kell. Holnap hétkor kezdek.

Valéria felvette a kabátját, és megint megcsókolt. Kinyitottam az ajtót. A lépcsőfordulóból még visszafordult, megpuszilta a tenyerét, aztán felém lendítette. Elkaptam a puszit. Küldtem egyet neki én is. Aztán bezártam az ajtót.

Bementem a konyhába, keresgéltem a szekrényben, de nem volt több mogyoró, se kesudió. Aztán eszembe jutott a brownie. Letérdeltem a földre, benyúltam az asztal alá, és kiszedtem a maradékot. Valahol azt olvastam, hogy a vadállatokat nem jó tésztával etetni. Meghíznak és elpuhulnak tőle. Kidobtam a brownie-t a kukába. Fáradt voltam. Úgy döntöttem, hogy egy darabig nem fogok Tinderezni.

(6)

Egy reggel arra ébredtem, hogy csörög a telefonom. Apám hívott.

— Baj van.

— Mi történt?

— Azt hiszem, kiraboltak.

— Kik?

— Bejött a lakásomba néhány férfi. Valamit mondtak, de nem hallottam. Aztán pénzt adtam nekik. Azt mondták, hogy ma visszajönnek. Át tudsz hozzám jönni?

Felültem az ágyban. Apám hangja remegett.

— Félek, fiam.

Kapkodva felöltöztem, aztán lerohantam a kocsimhoz, beültem, és átszáguldottam a városon. Szerencsére pont volt egy hely apám háza előtt. Leparkoltam, aztán felmentem a harmadik emeletre. Apám az ajtóban várt. A hajszálai összevissza álltak a fején. Egy ócska tréningnadrág volt rajta. A szeme vörös volt. Megöleltem, aztán bementünk a lakásba, és leültünk.

A történet zavaros volt. Néhány férfi bekopogott hozzá előző nap, és valami felújításra hivatkoztak. Apám beengedte őket, és öt-hat ember betódult a lakásba. Bementek a konyhába, a fürdőszobába, és mindenütt szétnéztek. Aztán mondtak egy összeget, hogy apámnak mennyit kell fizetnie. Három havi nyugdíja volt az összeg. Apám pedig fizetett. Aztán a férfiak elmentek.

Kimentem a konyhába, hogy főzzek egy teát. A konyha elhanyagolt volt, és kicsi. Csak egy bögrét találtam, az is koszos volt. A mosogató mellett egy sárga műanyag tányér volt. Apám kijött utánam.

— Ne haragudj, csak egy bögrém van.

— Semmi baj.

Apám visszament a szobába, én pedig kinyitottam a konyhai szekrényt. Tele volt régi boros dugókkal és műanyag zacskókkal. Keresgéltem közöttük, végül találtam egy sárga műanyag poharat. Ujjnyi vastagon állt benne az évtizedes por. Rájöttem, hogy valószínűleg együtt vette a műanyag tányérral. Kiöblítettem a poharat, amennyire tudtam, aztán ittam egy korty vizet. Találtam egy ócska teáskannát, töltöttem bele vizet. Begyújtottam a rezsót, a kék lángok olyan kicsik voltak, hogy alig láttam őket. Hallottam, hogy apám köhög odabent. Benéztem a szobába. Háttal ült nekem, az egyetlen székben, ami a lakásban volt. A kezében egy könyvet tartott. Egy szürke pulóver volt rajta. A vállán egy nagy lyuk volt. Apám lapozott egyet, és újra köhögött. Néztem a lyukat a pulóveren. A csupasz bőr volt alatta. A sárgás, öreg bőr.

Megtántorodtam. Összeszorította a mellkasomat valami, befordultam a konyhába. Ittam egy korty vizet. Elkezdtek folyni a könnyeim. Ökölbe szorítottam a kezemet, és belevágtam a falba. Vérezni kezdett. Remegtem. Tudtam, hogy most már képes lennék embert ölni. Kinyitottam egy fiókot. Régi levélborítékok voltak benne. Mindegyik sárga volt. A borítékok mellett volt egy olló. Kivettem, és beraktam a nadrágom farzsebébe.

A víz forrni kezdett, töltöttem apám bögréjébe, meg a műanyag pohárba. Az egyik polcon volt egy filteres tea. A papírdoboz belsején zöldellt a penész. Egy éve lejárt a szavatossága. A szememet megint elfutotta a könny. Aztán nyeltem egyet, és a doboz közepéről kivettem két tasakot, aminek még nem volt baja. Beleraktam őket a vízbe, és bevittem a szobába.

Apám felém fordult, és a könyv címlapját mutatta.

— Cortázar. Ismered?

— Persze. Kurva jók a novellái.

Apám bólintott, lapozni kezdett a könyvben. Aztán megállt az egyiknél.

— Ez a kedvencem — mondta.

Ismertem. Egy légiutas-kísérőről szólt, aki a hosszú transzatlanti járatok során észrevett egy apró szigetet az Égei-tengeren. Folyton a szigetről álmodozott, ahol majd egyedül él egy kunyhóban, és csak néhány helyi halásszal tartja a kapcsolatot.

— Ezt hallgasd meg! — mondta apám.

Aztán felolvasott néhány sort.

— Így kell leírni a tengert, fiam. Néhány szóval csak. De azoknak tűpontosnak kell lennie.

Megint olvasott néhány sort. Aztán behunyta a szemét.

— Érzem az orromban a víz illatát. Égeti a bőrömet a nap. Ott vagyok a szigeten.

Néztem az arcát. Aztán a lyukat a felsőjén. Apám kinyitotta a szemét, és mosolygott.

— Majd veszünk neked egy pulóvert, Apa.

— Miért? Ennek semmi baja nincs.

Nem válaszoltam. Ittam néhány kortyot a teából. Aztán csöngettek. Megfogtam az ollót. Szorosan markoltam. Felálltam, és elindultam az ajtó felé. Nem féltem. Ez furcsa volt: szinte vártam, hogy megöljem őket. Kinyitottam az ajtót. Hárman voltak. Mindhárman atlétában. Az egyikük állt elöl, a másik kettő mögötte. Az elöl állónak az egyik foga törött volt. A nyakában egy aranylánc lógott.

— Szia, jöttünk megcsinálni az ablakot — mondta.

Nem engedtem el az ollót.

— Milyen ablakot?

— Tegnap az úr kifizetett egy teljes ablakfelújítást.

Aztán benyúlt az övtáskájába, és kivett egy számlát. Az az összeg szerepelt rajta, amit apám mondott. Kezdett összeállni a kép. A fölötte lévő emeleten két lakást is felújítottak. Nyilván bekopogtak a melósok minden lakásba, és megkérdezték, hogy nincs-e az ablakokkal valami meló.

— Ti dolgoztok a negyediken is?

A srác bólintott.

— Csinálunk még itt a földszinten is két lakást.

— Oké.

— Viszont egy dolog van. A purhabozás miatt vissza kell jönnünk majd holnap.

Fogalmam sem volt, hogy mi az a purhab. Sok ilyen szó volt, amit általában férfiak mondtak nekem. A hangsúlyból tudtam, hogy számukra evidenciákról van szó. Purhab, glett, ékszíj, alufelni, kardántengely, szifon, csapágy, hengerfej. Mivel én is férfi voltam, tudnom kellett volna, hogy ezek mit jelentenek. Persze ők nem tudták, hogy nem vagyok igazi férfi. A fekvőtámaszozás és a szőr az arcomon sokat segített.

— Bocs, bemehetünk? — kérdezte végül a srác.

Félreálltam, bejöttek az ajtón. A másik kettő nem köszönt. Az egyiken bézbólsapka volt, a másiknak egy vágás volt az arcán. Odalépett az ablakhoz, és baszkurálni kezdte a redőnyt.

— A lamellával baj lesz — mondta.

Gondolkoztam, hogy vajon mi lehet az a lamella. Szép, dallamos hangzása volt. Mint egy koktélnak. Vagy valami régi olasz dolognak. Mondjuk, egy ecsetfajtának, amit kizárólag a reneszánsz idején használtak Firenzében. Elképzeltem Botticellit, ahogy festi a pucér nőit a csörgedező patakpartokon, és az egyik lány megdicséri a lamelláit, mire Botticelli csak szerényen mosolyog. És mindketten tudják, hogy dugni fognak. Apám lépett hozzám.

— Mit mond? — kérdezte.

— Hogy valami van a lamellával — feleltem.

— Mi az a lamella? — kérdezte apám.

— Tudod, az a kis izé — feleltem.

Apám kétségbeesetten megmarkolta a karomat.

— Nehogy hozzányúljanak a redőnyhöz!

Odafordultam a törött fogúhoz. Szigorúan néztem, mint egy férfi.

— A redőnyt hagyjátok békén.

Bólintott, aztán szétszéledtek a lakás különböző pontjain. Kiemelték az ablaktáblákat, és elkezdték őket újra lefesteni, rájuk raktak valami védőréteget is. Az ablakban ezeréves csavarok voltak. Öregebbek, mint apám.

— Ki kéne cserélni a rögzítőket — mondta a törött fogú.

— Az nincs benne az árban? — kérdeztem.

— Sajnos nincs.

Mondtam, hogy kifizetem, csak csinálják. Aztán a vágott arcú felnézett a falra, ahol egy kép lógott. Egy grafika volt, egy férfi gyűrött, barázdált arcáról.

— Az a kép nem eladó? — kérdezte.

— Nem — mondta apám.

— Pedig jó kép. Ki van rajta?

— Én — felelte apám.

Most a másik két melós is megállt. Mindannyian a képet néztük, amin apám arca volt.

— Egy héttel azután készült, hogy kiengedtek a börtönből — mondta apám.

Hirtelen tökéletes csend lett a szobában. A bézbólsapkás levette a sapkát a fejéről, és apámra nézett.

— Hol tetszett ülni?

— Szegeden. A Csillagban.

— És miért?

— Mert verseket írtam.

— Verseket? Miről?

— Róluk.

Apám rámutatott egy fotóra a falon. Sanyi volt rajta, és még néhány gépfegyveres fiatal. Apám odament a képhez, levette, és odaadta a bézbólsapkás kezébe.

— Ő volt a legjobb barátom.

A törött fogú és a vágott arcú is odalépett. Mindhárman a képet nézegették.

— Aztán egy reggel értem jöttek. Egy hétig tartott a kihallgatás. Tudták, hogy mások is írnak, nem csak én. De nem köptem.

A bézbólsapkás visszaadta a képet apámnak. Apám a polchoz lépett, és a helyére rakta.

— És nem félt? — kérdezte a vágott arcú.

Apám nevetett. Ahogy beszélt, rájöttem, hogy ezt a történetet már nekem is elmondta gyerekkoromban. Berakták egy cellába, ahol rajta kívül csak gyilkosok ültek. Nyolcan. A politikai nyomozók azt gondolták, hogy majd megijed és megtörik. De nem ez történt. Apám végigmesélte a cellatársainak a görög mitológiát. Aztán jöttek a rómaiak. Aztán Kína. Végül pedig Japán és a szamurájok. Pár nap után mindegyik rabnak külön szamurájneve volt. Apám lett a főszamuráj. Szigorú szabályok szerint éltek. A legfontosabb szabály az volt, hogy senki nem köp.

A törött fogú, a vágott arcú és a bézbólsapkás már egy ideje a földön ült egy körben. A kör közepén apám ült a széken, és mesélt. Elővettem a telefonom, és óvatosan csináltam néhány fotót arról, ahogy magyaráz.

— A börtönben egy rosszabb dolog van a rácsoknál. A szenteste — mondta apám.

— Ez így van — felelte a vágott arcú.

A karácsonyi magányon még a szamurájok sem segíthettek. Úgyhogy apám mást talált ki. Egy karácsonyi kórust. De olyan dalok kellettek, amik nem emlékeztetnek senkit az otthon melegére. Valami más, ami a szabadságot jelenti. És a szabadság akkoriban egy dolgot jelentett: Amerikát. És Elvis Presley-t.

— Megtanítottam nekik egy dalt. Nem volt egyszerű, mert nem tudtak angolul. És én sem. De azért sikerült. Persze nem lehetett hangosan énekelni. Csak dúdolni. Hogy az őrök ne hallják, csak mi.

Aztán apám felállt a székből. Félresimította a homlokából a haját, és megigazította magán a tréninggatyát. Most vettem észre, hogy az is lukas. Legalább illett a pulóverhez. Megköszörülte a torkát.

— Evribádi in dö hól szellblákk, wóz denszín tú dö dzsélhász rákk! — dúdolta.

Aztán visszaült a székre, és nyitott szájjal elaludt. Óvatosan beraktam egy párnát a háta mögé.

Az ablakosok még egy órát dolgoztak, síri csendben. Aztán a törött fogú intett, hogy végeztek. Kikísértem őket az ajtóhoz.

— Mennyivel tartozom a csavarokért?

— Semennyivel.

— És a purhab?

— Megoldottuk. Megcsináltuk a lamellákat is.

Aztán elmentek. Visszamentem a szobába. Apám még mindig aludt. A feje oldalra lógott. Odaléptem hozzá, és óvatosan megfogtam. Benyúltam a karjai alá, és felemeltem. Nagyon könnyű volt. Átemeltem az ágyra, a feje alá beraktam a párnát. Nem ébredt fel. Aludt tovább. Nyolcvanéves volt. És tudtam, hogy soha nem félt semmitől.

(8)

Flórával már két hónapja írogattunk egymásnak.

Éppen túl volt egy véres szakításon. A férfi, akivel együtt élt, cipőket gyűjtött, és hetente ötször mosta le a kocsiját. Én meséltem neki apámról, sőt, a fényképet is elküldtem neki, amikor sztorizott az ablakosoknak. Flórának tetszett az öreg. Azt írta, hogy hasonlítok rá.

Aztán tavasz elején megbeszéltük, hogy személyesen folytatjuk.

A kocsmában találkoztunk, ahol nem szólt a zene. Én érkeztem előbb, leültem a szokásos asztalomhoz az ablak mellé. A pultos már jól ismert, rögtön hozott egy vodkát. Jó volt ott várni. A várakozás az egyik legjobb dolog volt, ami az emberrel történhetett.

Eszembe jutott az űrtávcső, amit néhány nappal korábban lőttek fel egy távoli szigetről.

Húsz évig dolgozott rajta több száz mérnök és csillagász. A távcső levált a rakétáról, ami a világűrbe vitte. Aztán kinyíltak a távcső körüli hatalmas, aranyszínű vitorlák, melyeknek az volt a feladata, hogy visszaverjék a nap sugarait, így megvédjék az érzékeny lencsét a fényszennyezéstől. A távcsövet a csillagászok a kozmosz egyik távoli pontja felé fordították.

És aztán vártak.

Hetek teltek el, mire megérkeztek az első képek. A kérdés az volt, hogy vajon mennyire gyakoriak a Földhöz hasonló bolygók az univerzumban. A világegyetem sötét volt, csak a csillagok és a galaxisok körül derengett a fény. Ezek persze túl messze voltak ahhoz, hogy részleteket is lehessen belőlük látni. Viszont a csillagok éles fénye néha olyan volt, mintha valami apró kis koszfolt úszna benne. Amikor ezek a foltok szabályos időközönként jelentek meg — mondjuk, minden hónapban, vagy minden évben —, akkor egy bolygó keringett a csillag körül. A távcsövet úgy építették meg, hogy képes legyen érzékelni a színeket. Így lehetett tudni, hogy a bolygónak van-e légköre, vagy csak egy halott, több millió éves kődarab. A tudósok úgy gondolták, hogy ahol légkör van, ott talán élet is lehet. És ahol kialakul az élet, ott előbb-utóbb kialakulhat az értelem is.

Nagy vita alakult ki: a távcső adatai alapján nyilvánvaló volt, hogy rengeteg bolygó van körülöttünk. Milliárdszor milliárdnyi. Elképzelhetetlenül sok. De a légkör kapcsán nem volt egyetértés. Most már kézzelfogható bizonyítékunk volt arra, hogy az univerzum tele van Lehetőségekkel. De az is nyilvánvaló, hogy a Nagy Felfedezésre, ami majd mindent megváltoztat, még várnunk kellett. Lehet, hogy csak néhány évet. De az is lehet, hogy több milliót.

Én is több millió évig éltem úgy, hogy körülöttem mindenhol ott voltak a Lehetőségek, én mégis el voltam zárva tőlük. Aztán jött Vadmacska, aztán Szegedi meg a Bizon, és velük együtt jött a Nagy Felfedezés. A csillagászok szerencsések voltak. Nekik volt még mit várniuk.

Hirtelen ürességet éreztem.

Gondolkoztam, hogy tulajdonképpen mire is várok. Végső soron a kúrás nem volt olyan nagy dolog. A legtöbb nő hasonlított egymásra. Volt mellük, hasuk, seggük és pinájuk. Beszéltek, hallgattak, nevettek, pisiltek, nyögdécseltek, sírtak, menstruáltak, elélveztek. És szinte mindegyik nő imádta a zenét. Már nem voltak elérhetetlenek, sőt. Túl közel voltak.

Kinyitottam a pénztárcámat. Még egy Bizon volt benne. Az utolsó darab. Egy epres. Nézegettem egy ideig, aztán kértem még egy vodkát.

Kinyílt az ajtó, és megjött Flóra.

— Már a másodiknál tartasz? — kérdezte, miközben levette a dzsekijét, és felakasztotta a szék karfájára.

Elképesztően zöld szeme volt. Kiragyogott az arcából. El kellett fordítanom a fejemet, mintha túl éles fénybe néztem volna.

— Ünneplek — feleltem, és az asztal lapját fixíroztam.

— Mit? — kérdezte Flóra.

— Az űrtávcsövet — feleltem a két világító szemnek.

— Akkor ünnepeljünk együtt — mondta Flóra.

— Még egy vodkát kérünk — mondtam a pultosnak.

— És mit tud ez a távcső? — kérdezte Flóra.

— Kideríti, hogy van-e élet az Univerzumban, vagy egyedül vagyunk, és minden halott körülöttünk.

Flóra megborzongott. Levette a dzsekijét a szék támlájáról, és a vállára terítette.

— Azért remélem, hogy találnak valamit — mondta.

— Ők is azt remélik. Mindenki azt reméli.

— És te?

A pultos lerakta elénk a másik vodkát. Koccintottunk.

— Azt hiszem, én is. Bár az egyedüllétnek is megvannak az előnyei.

— Például?

— A szabadság.

Flóra újra levette a dzsekijét, majd kettéhajtotta, és az asztalra terítette. Az arca enyhén kipirult, látszott rajta, hogy az alkohol gyorsan átmelegítette. A csuklóját néztem. Annyira vékony volt, mint egy kisgyereké. Hajszálvékony erek futottak a bőre alatt.

— Szerintem sokféle szabadság létezik — mondta egy idő után.

— Lehet — mondtam én.

Aztán átnyúltam az asztalon, és megfogtam a csuklóját. A hüvelykujjam és a mutatóujjam közé simán befért, pedig nagyon kicsi kezem volt. Szinte láttam a pulzusát.

— Szóval a volt barátod tényleg gyűjtötte a cipőket?

— Huszonhat pár cipője volt.

— És ötször mosta hetente a kocsiját?

— Télen mindennap. Néha nekem is vele kellett mennem. Amikor nem figyelt, akkor direkt belerúgtam a dísztárcsába.

— Az én kocsimban vállig ér a szemét. Csokipapírok, sörösüvegek, könyvek, újságok.

— Tökéletes — mondta Flóra.

— Nem ülsz át ide mellém? — kérdeztem.

— Már azt hittem, sosem kérdezed meg.

Aztán átült mellém.

(9)

Három nappal későbbre beszéltük meg, hogy átmegyek hozzá.

Néhány utcára lakott apámtól, egy nem túl jó környéken. Sötétedés után parkoltam le egy mellékutcában. Bezártam az autót, és elindultam a ház felé. Flóra egy forgalmas út mellett lakott, a járda egyik oldalán autók, buszok és taxik száguldoztak, a másik oldalon romos bérházak magasodtak.

Ismerős volt az utca, úgy emlékeztem, hogy jártam már ott. Zajos, koszos hely volt. De most csend vett körül. Csak két autót láttam, a járdán sem volt senki, a házak komoran nyújtóztak az ég felé. Mintha én lennék az egyik utolsó ember a Földön, Flóra pedig a másik.

Egy forgalmas út mellett laktam, a járda egyik oldalán autók, buszok és taxik száguldoztak, a másik oldalon romos bérházak magasodtak. Zaj, kosz és tömeg vett körül mindennap, amióta ott éltem.

De most különös csend volt.

Csak két autót láttam, a járdán sem volt senki, a házak komoran nyújtóztak az ég felé. Sokszor gondolkoztam azon, hogy milyen lenne, ha én lennék az utolsó ember a földön. Valahogy így képzeltem: egyedül fedezném fel ismeretlen városok kihalt, üres útjait.

Ötven méterre voltam a kapualjtól, amikor a három srác kifordult az egyik mellékutcából. Egyenesen felém tartottak.

— Álljál meg, te geci! — mondta az egyikük.

Felnéztem, pontosan előttem állt. Ujjatlan pólóban volt, szikár, izmos karjai voltak. Az orra enyhén ferde volt, mint a bokszolóknak.

— Milyen telefonod van? — kérdezte, és elővett egy kést.

A pengén hófehéren csillogott egy utcai lámpa fénye. Koromfekete tömések sorakoztak a szájában. Éreztem, ahogy megnyílnak a bőr alatti csatornák, és ömleni kezd rólam az izzadság. Szétáradt bennem a félelem. Lehajtottam a fejemet. Éreztem, ahogy a másik kettő is szorosan mellettem áll.

Felemeltem a fejemet. Belenéztem a bokszoló szemébe.

— Mindannyian szamurájok vagyunk — mondtam.

— Mi van, geci?

— Te vagy Szaigó Takamori.

— Ki?

— Szaigó Takamori. Kagosimában születtél. Te vezetted a Szacuma-felkelést.

Csend volt. Aztán megszólalt egy másik, akinek vékony karja volt.

— És én ki vagyok? — kérdezte.

— Mijamotó Muszasi. Te írtad Az öt elem könyvét és A magányos harcos útját — feleltem.

— És velem mi lesz? — kérdezte a harmadik, akinek vágás volt a szeme alatt.

— Te vagy Tojotomi Hidejosi. Nagojában születtél. A te kardod alatt egyesült Japán a tizenhatodik században.

Hátrébb léptek, pont elfértem közöttük. Sétáltam tovább. Odaértem a kapuhoz, felcsöngettem Flórához.

— Harmadik emelet — mondta Flóra.

A kapuban zörgött az áram, belöktem az ajtót. Már majdnem beléptem, amikor lépteket hallottam a hátam mögül.

— Hé! — mondta a bokszoló.

Megálltam. Szembefordultam vele.

— Azt nem mondtad meg, hogy te ki vagy — mondta.

— A bölény, aki halkan énekel — feleltem.

Aztán becsuktam a kaput magam mögött. Elindultam a postaládák között. A lift előtt állt egy kuka. Kinyitottam a pénztárcámat. Kivettem belőle a Bizont, és beledobtam. Úgy döntöttem, hogy gyalog megyek. Hosszú, kanyargós lépcsők vezettek felfelé. Sűrű félhomályban haladtam egy ideig. Hallottam, hogy kulcs fordul egy zárban. Valahol egy macska nyávogni kezdett. Megálltam. Szétnéztem, de nem láttam sehol.

Aztán mentem tovább, a harmadik emelet felé.

Tartalom

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész

Ötödik rész

Hatodik rész

Forgalmazza

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

Poppins – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License