Original title: The Blood Phoenix

First published in the USA by Viking, an imprint of Penguin Random House LLC, 2025

Text copyright © Amber Chen, 2025

Design © Lily Qian

The moral right of the author has been asserted

Translation © 2026 by Herman Alexandra

Fordította: Herman Alexandra

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Olvasószerkesztő: Herman Virág

Nyomdai előkészítés: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978-963-584-953-6

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Minden lánynak, aki mer álmodni – a tenger sosem ejtheti foglyul azokat, akik repülésre születtek.

1. fejezet

Milyen szép is lenne a tenger némaságában tölteni az örökkévalóságot!

A gondolat hirtelen suhant át Aihui Jing elméjén, miközben apró hajójában – egy buborékszerű kapszulában, amelyben egyetlen ember is épphogy elférne – lustálkodott, és a jun-mu-üvegből készült ablakon keresztül nézte az elúszó halrajokat.

Odalent nem zavarta meg a játszadozó gyerekek vagy a haragos piaci árusok lármája, a berregő léghajópropellerek zaja és a dokkoló hajók kürtje, a keselyűk vijjogása, sőt a partnak csapódó hullámok hangja sem. A víz alatt béke honolt. És csend.

Azokban a napokban azon kapta magát, hogy vágyik az ilyesfajta nyugalomra – ezért dolgozott annyira lelkesen a legújabb találmányán, amelyet szeretetteljesen Polipnak nevezett el. A tengeralattjáró járművet a bronzcsápok mechanikus hullámzása hajtotta, és Jing egy kaengázzal teli tartállyal is felszerelte, amely úgy funkcionált, mint egy hal úszóhólyagja. Messziről épp úgy nézett ki, mint a névrokona, egy hatalmas arany polip.

Azóta, hogy tervezett egy visszahúzható halászhálót az öreg Eidu rozoga hajójára, hogy a férfinak végre ne kézzel kelljen küzdenie, naponta kopogtattak az ajtaján a látogatók a legkülönbözőbb triviális megbízásokkal, abban a reményben, hogy a mérnöki tudomány lehet a megoldás minden gondjukra. Jing a legtöbb esetben boldogan segített, de az életét feldúló folyamatos felhajtás azt eredményezte, hogy nem maradt ideje gondolkodni. Vagy arra, hogy galagonyacukrot nassolhasson.

Nagyot harapott a nyársra tűzött, kandírozott gyümölcsbe, és hagyta, hogy az édes-savanyú íz felrobbanjon a szájában.

– Mmm!

Ez a legjobb galagonyacukor a kilenc szigeten!, állapította meg magában.

De tisztában volt vele, hogy az effajta nyugalom sajnos mindig rövid életű.

Néhány pillanattal később a fontos vendégek, akiket várt, fehér tengerhabkitörés társaságában megjelentek, kecses farkukkal buborékfelhőket felverve. Egy vadászó fókacsorda volt az, akik nem számítottak rá, hogy aznap éppen ők lesznek a préda.

Jing az üvegen keresztül észrevette, hogy valaki egy másik Polipból integet neki. A férfi a hajó vezérlőpultjára mutatott, jelezve, hogy ideje, hogy megkezdjék a tesztelést.

– Még a cukorkám feléig sem jutottam! – morogta Jing. Vonakodva félredobta a nyársat, majd az előtte elterülő számtalan gombra és karra nézett. A fa vezérlőtengellyel manőverezve Jing óvatosan úgy irányította a hajót, hogy szembeforduljon a közeledő fókacsordával, majd lehúzta a periszkópot, és belenézett az üvegbe. A mutatóujját ráhelyezte a veicsitábla-méretű alkatrészre.

Egy, kettő…

– A fenébe!

Egy szigony lőtt ki a másik Polip rejtett nyílásából, és csillogó, ezüstös vége teljesen elvétette a célt. A rémült fókacsorda szétszéledt.

Jing dühös pillantással kinézett a jun-mu-ablakon, és vádlón mutogatott alkalmatlan társára, majd lehúzta a hajó gázhólyagját irányító kart, mire a zsák felfújódott. A Polip lassan emelkedni kezdett, majd áttörte a víz felszínét. Jing a part felé kormányozta az arany gömböt, majd kinyitotta a fedélzeti nyílást, és amint kiért a szárazföldre, kiugrott. Egy durva kötelet megragadva kihúzta a Polipot egy összetákolt fa menedékhelyre, egy kicsit feljebb a part mentén, ahol három másik gömb várakozott szép sorjában.

– Ne haragudj, Jing!

Egy egészséges, napbarnította bőrű, fürge mozgású, magas fiatalember mászott ki a saját hajójából. A Polipját maga után húzva a homokban, futva próbálta utolérni Jinget; hosszú fonata fel-le ugrándozott félig leborotvált fején.

– Baleset volt. A tenger kiszámíthatatlan – vette ki a lány kezéből a kötelet, magára vállalva a tengeralattjárók parkoltatásának terhét. – Ígérem, legközelebb nem követem el ugyanezt a hibát.

– Miből gondolod, hogy lesz legközelebb? – motyogta Jing a szemét forgatva.

Jangmu Feng-kai bosszantóan előzékeny volt, így a lány képtelen lett volna haragudni rá. Jing már számtalanszor megpróbálta kihozni a sodrából, sikertelenül. Azokhoz a fiúkhoz viszonyítva, akikkel a származási szigetén, Huarinon találkozott, vagy akiket a Mérnöki Szövetségben ismert meg, Feng-kai összehasonlíthatatlanul készségesebb, figyelmesebb és szelídebb volt. Tudta, hogy szerencsésnek kellene éreznie magát, amiért egy ilyen kiváló fiúpéldány lett a párja – legalábbis nap mint nap erre emlékeztették a körülötte lévők.

Két évvel azelőtt Jing hihetetlenül feldühítette a bátyját, Vent, amikor botrányos módon megszökött, és beiratkozott a híres Mérnöki Szövetségbe. A férfi három egész hónapon keresztül nem szólt hozzá, miután a lány visszatért Huarinba, és bezárta a jurtájába, hogy gondolkodjon el a hibáin. Azután a laruti Jangmu klán váratlan ajánlattal kopogtatott az ajtaján: megkérték Jing kezét.

A lány tudta, hogy ha Huarinon marad, Ven végül így is-úgy is belekényszeríti a házasságba, és a bátyja terveivel ellentétben semmi esetre sem lett volna hajlandó belemenni egy politikai frigybe. Eldöntötte, hogy ha már el kell hagynia a szigetet, csakis a saját feltételei szerint egyezik bele. Így került Larut szigetére, Feng-kai menyasszonyaként, aki gyerekkori ismerőse és az apja egyik legjobb barátjának fia volt.

Talán A-ma figyel odafentről, és segít, hogy újra kitárhassam a szárnyaimat, és repülhessek, gondolta. Vagy hogy megszökhessek. Az apja elvesztésének emlékébe még mindig belefájdult a szíve. Az idő lassan begyógyította a sebeit, de tudta, hogy a hegek örökre ott maradnak.

Jing leült a puha homokba, és a nyílt tengerre nézett, melyet ragyogó, azúrkék színűre festett a nap fénye. Eszébe jutott, amikor Fei városfalán állva csodálta ugyanezt a tengert, egy másik férfivel, aki a világot ígérte neki. Még mindig úgy emlékezett arra a pillanatra, mintha tegnap történt volna.

Je-Jang egyszer-egyszer írt neki, de minden levelét elégette, anélkül, hogy elolvasta volna őket. Fájt látnia az ismerős ecsetvonásokat a borítékokon, mert a férfi árulására emlékeztették. Miután kilenc hónappal ezelőtt bejelentették az eljegyzésüket Feng-kai-jal, ahogy arra számított is, nem érkezett több levél.

Vajon dühös volt?, tűnődött néha.

Eleinte aggódott, hogy Je-jang megjelenik Huarinon, és elviszi Feibe, de a gondolat alaptalannak bizonyult. A férfi még akkor sem ment el érte, amikor felszállt a Larutba tartó hajóra. De miért is jönne utánam?, gondolta. Hiszen most már ő az Antari-szigetek Főparancsnoka, és sokkal fontosabb ügyek kötik le a figyelmét.

– A-ma kezd türelmetlenné válni. Azt kérdezgeti, hogy haladunk a Polippal – mondta Feng-kai, amikor utolérte Jinget. Derűs arckifejezése hirtelen elkomorodott. – Egyre kevesebb halász hajlandó kihajózni a kalózok miatt.

Az utóbbi időben elszaporodtak a halászhajók elleni kalóztámadások, ami nagy gondot okozott Feng-kai apjának, a klán vezérének. A kalózkodás mindig is kihívást jelentett a Dunzhu-szorosban, a kilenc szigetet és a Csirin Birodalmat elválasztó tengersávban, de Aogija Liancse, a korábbi Főparancsnok két évvel azelőtti halála óta a helyzet rosszabbodott. A Jangmu klán főképp a halászati termékek kereskedelméből élt, így a laturiak megélhetése komolyan veszélyeztethette volna, ha a dolgok továbbra is ezen az úton haladnak tovább.

– Már sokszor megmondtam neki, hogy a Polip nem fogja megoldani a problémáit – ráncolta az orrát megvetően Jing. – Még egy fókát sem tud elkapni, nemhogy kalózokat.

– Nem szerelhetnénk rá valamilyen védekező fegyvert? Hogy időt nyerjünk, és kimenthessük a hajóinkat, ha megtámadnak minket.

Jing meghallotta a reményt Feng-kai hangjában, aki optimista volt, mint mindig. Leült a lány mellé, és elkezdett kagylókat dobálni a vízbe.

– Túl sokat képzelsz rólam – válaszolta sóhajtva a lány. – Nincs elég anyagunk hozzá, hogy egy halászszigonyon kívül bármit is készítsünk. De ha a Mérnöki Szövetség összes forrása a rendelkezésemre állna, még akkor sem tudnék olyasmit építeni, ami kárt okozhatna egy Démonpengében.

A Démonpengék a szoros egyik leghírhedtebb kalózflottájához tartoztak, amit a helyiek csak Vérfőnixként emlegettek. Jing igazából még sosem látott egyetlen Pengét sem, de annyit hallott a félelmetes, mélytengeri szörnyűségekről a rémült tengerészektől, hogy szinte látta maga előtt a hajókat. Hatalmas, áramvonalas testű járműveknek képzelte őket, amiket egy éles hentesbárdról mintáztak, óriási propellerekkel felszerelve, melyek a Kobra Rendjének birtokában lévő legnagyobb léghajók légcsavarjaival is felvennék a versenyt. A hétköznapi hajókkal ellentétben a Pengék a víz felszíne alá rejtve szelték át az óceán mélységeit.

Azt senki sem tudta, hogy kerültek a Pengék a kalózok birtokába, de miattuk nem volt képes megszabadulni a Kobra Rendje a kalózfenyegetettségtől a szorosban. Nehéz volt láthatatlan ellenséggel harcolni.

Ezért lelkesedett annyira a Jangmu klán vezére Jing tengeralattjáró-építési terveivel kapcsolatban, amikor a lány először beszélt neki az ötletéről. Azzal érvelt, hogy ha az antariaknak lenne szemük a víz alatt, a kalózok és a Pengéik többé nem lennének láthatatlanok, és legyőzhetetlenek sem. A Polip azonban csak tengeri állatok, nem pedig kalózok elfogására volt alkalmas.

Feng-kai vállat vont.

– Ha létezik bárki, aki képes rájönni, hogy győzhetjük le a Pengéket, az te vagy, Jing – mondta ragyogó mosollyal.

Optimista és idegesítő, mint mindig, gondolta Jing.

Feng-kai örökös vidámsága gyakran az idegeire ment, bár tudta, hogy ez nem az ő hibája. A fiú lelkes, derűlátó hozzáállásával szembenézni olyan volt, mintha egy tükörben látná mindazt, ami belőle viszont hiányzik, és felerősítette a lehangoltságot és a bűntudatot, melyek még mindig kísértették álmában. Minden éjjel, amikor lehunyta a szemét, látta a guillotine-ja hajlított pengéit bemocskoló vért, és a korábbi Főparancsnok megmerevedett tekintetét, amely még halálában is tele volt vádaskodással.

– Hát, A-mát csak a kalózai érdeklik, de E-nije… azt mondtad neki, hogy elhalasztjuk az esküvőt a Polip befejezéséig – mutatott Feng-kai az arany gömbök sorára. – Már öt van belőle.

Jing a tenyerébe temette az arcát.

– Feng-kai, tudod, hogy ez az egész eljegyzés…

– Csak színjáték. Igen, tudom. Nem hagyod, hogy elfelejtsem – mondta a barátja. A mosolya elhalványult. – Tényleg úgy tervezed, hogy elmész? De hová?

– Nem tudom. Felfedezem a világot – válaszolta, a horizontot kémlelve. Innen csak a Dunzhu-szoros csillogó felszínét látta. Tudta, hogy valahol a tengersáv túloldalán terül el a Birodalom… és azon túl… ki tudja?

Az Antari-szigetek voltak az otthona, de többé nem érezte úgy, hogy oda tartozna. Akárhogy is próbálta, képtelen volt elfelejteni a Feiben és a Mérnöki Szövetségben töltött idejét. Tisztában volt vele, hogy ha itt marad, újra és újra felszínre törnek majd azok a bizonyos emlékek. A barátai élcelődése, a szövetségi mesterek órái, Je-jang magányos, mégis eltökélt sziluettje és a saját, véráztatta keze. Ez a rengeteg hang és kép mindig olyankor szállta meg az elméjét, amikor a legkevésbé számított rá – egy-egy anyacsavar, szerszám vagy akár egy lótuszvirág miatt, amit egy reményteljes gyerek a vízre bocsájtott.

Ezért úgy döntött, hogy megszökik. Mint egy gyáva alak, dorgálta magát.

Az elejétől fogva nyíltan kommunikálta Feng-kai felé, hogy az eljegyzésük csupán ideiglenes megoldás, egy színjáték, ami által mindketten megkaphatják, amit akarnak. Jing felszabadul a bátyja irányítása alól, a fiú pedig akkora hozományhoz jut, ami átsegítheti a Jangmu klánt az előző év krízisén, amikor egy váratlan jégverés a falu több mint felét elpusztította.

– De egyáltalán, hogy fogsz átjutni a Dunzhu-szoroson? Már alig közlekednek kereskedelmi hajók a kilenc sziget és a Birodalom között, és még ha találnál is ilyen hajót, akkor is túl veszélyes lenne az utazás.

Jing elmosolyodott.

– Majd megoldom – mondta.

Feng-kai nem tudhatta, hogy a lány titokban elkezdte átalakítani a Polipot, folyamatosan növelve a sebességét és tűrőképességét, hogy egy napon képes legyen átjutni vele a szoroson. Még mindig elég sok hiányzott ahhoz, hogy elérje, amit akar, de biztos volt benne, hogy hamarosan sikerül.

– Semmivel nem vehetnélek rá, hogy maradj? – kérdezte Feng-kai.

Jing tudta, hogy a fiú őt nézi, így szándékosan a tengerre szegezte a tekintetét. Tisztában volt vele, hogy Feng-kai dédelget bizonyos reményeket az eljegyzésükkel kapcsolatban; hogy a lány idővel talán meggondolja magát, és a színjátékuk valósággá válik, de Jing képtelen volt megadni neki azt a választ, amire vágyott.

Egyszer már odaadta valakinek a szívét, és nem volt biztos benne, hogy valaha visszakapja-e.

– Sajnálom, Feng-kai – mondta lágy hangon.

A fiú megveregette a hátát, és derűsen felnevetett, de Jing érezte a hangjába vegyülő enyhe csalódottságot.

– Nincs miért bocsánatot kérned. Teljesítetted az alku rád eső részét, és én is így fogok tenni – válaszolta.

– Gyere, Feng-kai! Ideje indulni! – rikoltozta egy hang a távolból.

Valamivel távolabb, a parton egy csapatnyi fiú integetett nekik, halászszigonyokkal és hálókkal a kezükben.

– Most akartok kihajózni? Mindjárt sötét lesz – mondta Jing.

Feng-kai feltápászkodott a homokból, és lesöpörte a szemcséket fekete pamutnadrágja ülepéről.

– Ilyenkor jönnek elő az angolnák – válaszolta. – Nagy rendelés érkezett be Muciról. Nagyon keményen kell dolgoznunk, hogy hozzuk a számokat, mert néhány idősebb halász még mindig nem hajlandó visszatérni a tengerre.

– Kár. Pedig libasült lesz ma este a kocsmában.

– Tegyél félre nekem egy combot! Körülbelül két óra múlva itt leszek.

Jing felhorkant.

– Miből gondolod, hogy félreteszem, miután elvesztettem ma miattad egy szigonytesztet és egy fókát? Az egész madarat én fogom megenni.

Feng-kai elvigyorodott, majd integetett, és futni kezdett, hogy utolérje a többi fiút. Jing nézte, ahogy a csapat eltűnik a halászkikötő felé. Azután újra nézni kezdte a megnyugtató tengert, és a lenyugvó nap meleg, borostyánsárga fényét.

Ru-er kocsmája volt a leghíresebb létesítmény Larut szigetén, és nem véletlenül. Nem létezett olyan szakács a kilenc szigeten, Feit, a fővárost is beleértve, akinek a konyhaművészeti tehetsége vetekedhetett volna Ru-erével – ugyanis a nő nem antari volt.

Vei Ru-er csirin volt.

Múlt évben érkezett Larut szigetére, miután az egyik halászhajó kimentette a tengerből, kiszáradva, szinte élettelenül. Egy uszadékfán lebegve találtak rá egy vihar után, ugyanis – elég ostoba módon – megpróbált átkelni az egész Dunzhu-szoroson egy egyszerű halászszampanon, a férje után kutatva, aki eltűnt a tengeren.

Mivel egyre kevesebb civil hajó kelt át a szoroson, a kalóztámadások pedig egyre elterjedtebbé váltak, és növekedett a kilenc sziget és a Birodalom közti feszültség, Ru-er nem reménykedhetett benne, hogy valaha visszajuthat a szülővárosába, így hát maradt. A larutiak eleinte tartottak tőle, de Ru-er hamar megtalálta a hozzájuk vezető utat… a gyomrukon keresztül.

Ru-er kocsmája az enyhén lejtős síkságon helyezkedett el, közvetlenül a falu gombakalapos jurtái mellett, és a csillogó éjszakai égbolt borult rá tetőként. Jing letelepedett a szokásos helyére, és elkezdte felmelegíteni a kezét a jóleső tűz előtt, amíg várta, hogy felszolgálják a libáját.

– Egy libasült és egy tál gombócleves; a ház ajándéka – kiáltotta egy középkorú nő, ibolyaszín csíkokkal a fonataiban, miközben széles mosollyal odasétált Jinghez, egy fatálcát egyensúlyozva az egyik kezében. A másik kezével egy agyagkorsót lóbált. – És egy kis tejbor. Frissen főtt!

– Ennyit nem tudok megenni, Ru-er – nevetett Jing.

A kocsmatulajdonos mindent letett a fűbe, majd beletörölte olajos tenyerét a formás derekára kötött krémszínű köténybe.

– A fiúd ma nem csatlakozik hozzád? – kérdezte.

Jing arra gondolt, hogy Feng-kai egyáltalán nem az „övé”, de nem akarta kijavítani a nőt. Fent kellett tartania a látszatot, és Laruton mindenki úgy tudta, hogy hamarosan esküvőjük lesz.

– Nem tudom. Éjszakai halászatra mentek – válaszolta, miközben lenézett a liba csillogó, ropogós bőrére. Ha már ingyen vacsorát kapok, talán leszek olyan rendes, hogy megtartom Feng-kai-nak a combját, gondolta.

Jing meglepetésére Ru-er leült mellé, ahelyett, hogy visszament volna a konyhába.

– Gondolom, sok rendelésed van ma este. Nem kell itt maradnod velem. Megleszek egyedül – mondta a lány, azon tűnődve, hogy vajon azért csinálja-e ezt Ru-er, mert megsajnálta, amiért ennyire magányos.

A nő felkacagott.

– Ha annyira akarják a főztömet, akkor megvárják – érintette meg Jing vállát. – Korábban beugrott a klánvezér felesége, hogy megbeszéljük a menüt az esküvői fogadásotokra.

– E… esküvői fogadás?

– Igen. Azt mondta, húsz taelt ad egy olyan lakomáért, ami még a Főparancsnokot is lenyűgözné!

A Főparancsnokot?!

Jing félrenyelte a borát, és a maró ital egyenesen az orrába lövellt. Ru-er nevetésben tört ki, és néhányszor barátságosan megveregette a lány hátát.

Miután Jing valamennyire visszanyerte a higgadtságát, Ru-er komolyabban folytatta:

– Nem szereted őt, igaz? – kérdezte.

Jing az ajkába harapott, és a kezében lévő boroskorsót piszkálta.

Ennyire egyértelmű lenne?, kérdezte magától. Ezelőtt sosem kérdőjelezte meg senki a faluban a kapcsolatuk létjogosultságát Feng-kai-jal, így bombabiztosnak tartotta az álcájukat. Ru-er volt az első.

– Én látom, mert tudom, milyen igazán szeretni valakit. Barátság? Igen. Szimpátia? Mindenképp. De szerelem? Sosem néztél úgy arra a fiúra, mintha szeretnéd, bár róla nem tudnám elmondani ugyanezt.

A kocsmatulajdonos távolba révedő tekintettel bámulta a meg-meglebbenő lángokat, és Jing arra jutott, hogy valószínűleg megint a férjére gondol. Biztosan nagyon szerethette, ha megpróbált átkelni a Dunzhu-szoros alattomos vizein, csak hogy visszakaphassa.

– Nem tudom, miről beszélsz – tépkedte Jing a füvet a lábánál. Fanyar érzet csiklandozta az orrát, részben a bor, de leginkább a bűntudat miatt.

– Van valaki más? Nem tudok elképzelni más okot, amiért elzárkóznál egy olyan fiú elől, mint Feng-kai.

Jing emlékei, melyeket gondosan elzárt az elméje legsötétebb zugaiban, hirtelen a felszínre törtek. Je-jang arcának minden egyes vonása élesen kirajzolódott előtte, érezte az ölelése melegét, és pontosan emlékezett a szürke árnyalatra viharos szemében…, és az árulása által okozott fájdalomra is. Két év alatt valamennyire csillapodott a benne kavargó érzelmek sodrása – a gyász az apja halála miatt, a szorongás amiatt, hogy be kell épülnie a Szövetségbe, az a rémálomszerű kép, ahogy Aogija Liancse vére vörösre festi a pengéit –, de a férfi által okozott seb még mindig érzékeny volt, és nyers.

A harag elhalványult, de a fájdalom ott maradt.

Néha azon tűnődött, vajon máshogy alakultak volna-e közöttük a dolgok, ha Je-jang az elejétől fogva őszinte lett volna, ha elmondta volna neki az igazságot az apja halálával kapcsolatban, és ha nem használta volna fel arra, hogy előmozdítsa a főparancsnoki ambícióit.

A gondolattól gombóc nőtt a torkában.

Ru-er átvetette a karját a vállán, és vigasztalón megszorította.

– Semmi baj. Ha nem akarod, nem kell elmondanod – mondta. – Csak gondoltam, jól jönne némi tanács olyasvalakitől, aki egy kicsivel tapasztaltabb. Ne elégedj meg kevesebbel! A legtöbben ezt csinálják: megelégszenek azzal, ha jól kijönnek valakivel, vagy ha eltartják őket. Ha engem kérdezel, sokkal jobb egyedül lenni, mint olyannal leélni az életed, akit nem szeretsz, mert ez egyikőtökkel szemben sem igazságos. Hát, akkor…

Hangos robbanás rázta meg a kocsmát. A talaj rázkódni kezdett a lábuk alatt.

A part irányából fényes villanás tört az éjszakai égbolt felé, majd felvette egy pompás, szárnyaló vérvörös főnix alakját.

– Az meg micsoda? – ámuldozott Jing.

Fojtott sikoly hagyta el Ru-er száját.

– A Vérfőnix jele – suttogta, nyílt rettegéssel a hangjában. Miközben feltápászkodott, a kocsmatulajdonos elmormolt magában egy csirin nyelvű imát. – Gyerünk, segítenünk kell, mielőtt még túl késő lesz!

– Segítenünk kell? De kinek?

A nő nem válaszolt, ugyanis máris futásnak eredt. Rohanás közben segítségért kiáltozott a falulakóknak, és intett mindenkinek, hogy kövessék a partra.

Jing ismét felnézett az égre; a vérvörös főnix még mindig tüzes előjelként lebegett az égen, kitárt, hívogató szárnyakkal. Megmagyarázhatatlan félelem költözött a szívébe.

Felállt, és futni kezdett.