Park Könyvkiadó

Fordította Barabás András

A fordítás alapjául szolgáló kiadás

George Eisen: A Summer of Mass Murder: 1941 – Rehearsal for the Hungarian Holocaust.
Purdue University Press, West Lafayette, Indiana, 2023

A szöveget szakmai szempontból Háberman Zoltán ellenőrizte

A térképeket Sebők László készítette

Első kiadás

Copyright © George Eisen, 2024

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Barabás András, 2024

Minden jog fenntartva

Borító © Gerhes Gábor

Borítófotó © Spitz Gyula felvétele. United States Holocaust Memorial Museum/Svéd Iván

Két testvér, Samu és Karcsi emlékének –
az ő történetüket is elmondja a könyv

Anyámnak, Klein Ibolyának, aki minden esetben habozás nélkül szembeszállt az igazságtalansággal

Unokáimnak, Amarisnak, Bailának,
Caldernek és Avivának, akiket arra kérek,
sose feledjék a holokauszt történetét

Végül pedig rendkívül nagy szeretettel
feleségemnek, Cynthiának

„A holokauszt teljes mértékben és szervesen kapcsolódik az 1941-es megsemmisítő háborúhoz (Vernichtungskrieg), de ugyanígy teljes mértékben és szervesen kapcsolódik Ukrajna meghódításának kísérletéhez.”

Timothy Snyder történész
a Bundestagban (2017. június 20.)

„Az 1941-es deportálás legalább annyira nemzeti, mint amennyire zsidó trauma volt.”

Randolph L. Braham holokauszttörténész

„Minden, amit korábban elképzelhetetlennek tartottunk, ott megtörtént velünk.”

Zobel László túlélő

„Csak azon csodálkozik az ember, hogy ezek a magukat magyarnak és kereszténynek, valamint lelkiismeretes tisztviselőknek tartó emberek nem félnek a sorozatos törvénytelen intézkedéseiknek kijáró megtorlástól.”

Slachta Margit zsidómentő

Előszó

Galícia időben és térben is különleges helyet foglal el a holokauszt történetében. 1941 nyarán olyan események történtek itt, az úgynevezett határövezetben, melyeknek nem volt előzményük a gyorsan kibontakozó holokausztban. Azzal, hogy több mint 20 000, idegennek nyilvánított magyarországi zsidót átlökött a keleti határon Galíciába – vagy amiatt sütötték rájuk az „idegen” bélyegét, mert rendezetlenek voltak az állampolgársági papírjaik, vagy csupán zsidó származásuk miatt –, a magyar kormány szintet lépett, mind a magyar történelemben, mind a holokauszt véghez vitelében. Egyoldalú magyar akcióról volt szó, melyet a német katonai hatóságok soha nem kértek, és amelyet semmiféle katonai vagy gazdasági észszerűség nem indokolt.

Galícia és környéke vázlatos térképe 1941 augusztusában

Az események egymást követő négy lépcsőfokát, valamint a Galíciába toloncolás után a régióban lezajlott sorozatos vérfürdőket feltáró könyvem középpontjában ezeknek a magyar zsidóknak és a nekik menedéket nyújtó galíciai hittestvéreiknek a sorsa áll. Emberek ezreinek begyűjtése és kitoloncolása, valamint az ezt kísérő brutalitás és gyakori jogtiprás előkészítette a terepet a rá következő népirtáshoz. A járművekről leszállított, magukra hagyott zsidókat leöldöső és kirabló ukrán szabadcsapatok tetteit addig példa nélküli, lőfegyverekkel végrehajtott tömeggyilkosság követte Kamenyec-Podolszkij városában. A vérengzés 23 600 áldozata között 14 000–16 000 magyar zsidó volt. Igazán stílszerű és egyedi bevezető volt ez a holokauszthoz és a későbbi végső megoldáshoz (Endlösung). A harmadik lépcsőfok, a különféle gettókban és településeken „népességcsökkentési” célból elkövetett gyilkosságok – megfűszerezve a „selejtezési” műveletekkel, melyek tovább csökkentették a zsidóság létszámát egyes városokban – már mind az ott állomásozó német biztonsági erők műve volt 1941 őszén és 1942 tavaszán. Az utolsó stáció – a tulajdonképpeni Endlösung felvezetéseként – az életben maradottak és galíciai testvéreik átszállítása volt marhavagonokban Bełżecbe. Ez mintegy előrevetítette a nagybani, iparszerű öldöklést, amit Auschwitzban fejlesztettek tökélyre. S ami meg is pecsételte a deportált magyar zsidók sorsát.

Az 1941-es deportálásokat és a sok ezer magyar zsidó életét követelő tömeggyilkosságot nem tekinthetjük csupán a magyar történelem fejezetének. Mert transznacionális. Tűnjenek bár elszigeteltnek az események, végeredményben mégis összefüggenek egymással. Jelentőségük abban áll, hogy különleges nézőpontot kínálnak, ahonnan megfigyelhetők az Endlösunghoz vezető út nagyobb buktatói és apró döccenői. Ugyanakkor a magyar és a zsidó történelem viharvert tájait ábrázoló képen ezek az események baljós útjelzőkként emelkednek ki, melyek a magyar holokauszt utolsó, 1944-es szakasza felé mutatnak. A jelentős mennyiségű frissen előbukkant anyag és az ismert források újbóli vizsgálata nemcsak a holokauszttörténet egyik véres fejezetét engedi rekonstruálni, hanem a magyar és a nemzeteken átnyúló történelem egyik vitatott epizódját is.

Akárhogy nézem, ez életem legnehezebben megírható, legnagyobb kihívást jelentő könyve, valószínűleg a személyes vonatkozásai miatt – a kitoloncolt és elpusztított emberek között ugyanis ott volt két családtagom is. Emiatt a könyv túllép a hagyományos történetírás keretein, ugyanakkor le is szűkíti ezeket. Célja, hogy súlyos kérdéseket tegyen fel erkölcsről, bűnről és felelősségről azáltal, hogy az áldozatoknak és az elkövetőknek egyaránt szót ad. A deportálások és a megsemmisítés kutatása általánosságban nem nevezhető fehér foltnak a magyar történetírásban. Viszont az is tény, hogy Magyarországon ezeket az eseményeket sohasem tárták fel teljes részletességgel, és a nemzetközi holokausztirodalom is keveset tud róluk. Az első rejtély, amellyel a kutató kénytelen szembenézni: mi értelme volt ennek az egésznek? Miért döntöttek úgy 1941-ben a magyar hatóságok, hogy sok ezer embert kitoloncolnak az országból? S miért pont Galíciába? Miként illik bele ez a meghatározó jelentőségű epizód a magyar és az általános holokausztnarratívába? Ugyanennyire fontos kérdés a galíciai főbűnösök magatartása, a tömeggyilkosoké, akik könnyűszerrel ötvözték a gyilkolást szadizmussal és zabrálással, és képesek voltak elfogadni a népirtás náci ideológiáját – hogyan tudták mindezt összeegyeztetni az erkölccsel? Miképpen lehet megbékélni Himmler mondásával: „ölni, de tisztességesnek maradni”?1

Annak érdekében, hogy felfogjuk ezeket a rémtetteket, olyan diszciplínákat kell segítségül hívnunk, melyek ritkán fonódnak össze a történeti kutatással. Csakis több tudományág összekapcsolásával bukkanhatunk válaszokra. Ráadásul a magyar zsidóság története nem írható le a szokványos narratívával. Folyamatának megértéséhez, a sok előre nem látható fordulat értelmezéséhez beleérzésre van szükségünk – Einfühlungra, ahogy a német mondja, arra az intellektuális és érzelmi képességre, hogy bele tudjunk helyezkedni egy adott kor perspektívájába, kultúrájába, gondolatrendszerébe. Amihez szükség van pszichológiára, kultúratudományra és szociológiára csakúgy, mint történeti módszerre. Legalább ennyire fontos, hogy esetünkben a személyes és a szakmai rész menthetetlenül összegabalyodik.

Az az igazság, hogy eredetileg nem terveztem ennek a könyvnek a megírását. A kötet egy félreeső ukrajnai városkába tett zarándoklat végeredménye. Úgy kezdődött az egész, hogy 2008 tavaszán négy egyetemi tanár elindult Ungvárról egy 455 kilométeres útra, Kamenyec-Podolszkijba, a Galícia és Podólia határvidékén található, távoli városba. Az egyik tanár én voltam. Megkértem három kollégámat az Ungvári Nemzeti Egyetemről – Natalja Kubinyijt, Vaszil Miklovdát és Mihajlo Pityulihot –, hogy szakmabeliként és barátként tartsanak velem családtörténetem e távoli pontjának megtekintésére. Natalja tökéletesen tudott angolul, Vaszil és Mihajlo csak ukránul beszélt. Egy fájdalmas seb feltépése árán azt akartam megtudni, mi módon és mi okból öltek meg két testvért – két nagybátyámat – ebben a poros, jellegtelen podóliai városban 1941 nyarán. Még autóval is szívszorító volt bejárni az utat, ahol a két testvér és magyar zsidók ezrei mentek végállomásuk, a tömeges áldozattá válás felé. A táj egyhangú, lapos és szürke volt, apró falvak és elhanyagolt települések mellett haladtunk el a gödrös-kátyús úton. Az első benyomásom az volt, mennyire jellegtelen ez a vidék – tágas és üres. Keresésemnek semmilyen néven nevezhető módszere vagy célja nem volt. Mégis, miért jöttem Kamenyec-Podolszkijba? És mire számítottam, mit fogok találni a városban, amely drámai változáson ment át a kommunista hatalom évtizedei alatt?

A gyilkosságok helyszínét magas, sárga, omladozó, a kommunizmus stílusára jellemző lakóházak veszik körül. Akkor építették őket, amikor a háború utáni évtizedekben már idáig terjeszkedett a város. A repedezett, hámló falú, idő előtt pusztulásnak indult lakások mintha el akarnák törölni a múlt emlékét. A város egyébként is elfelejtette saját történelmét. Bár az is lehetséges, hogy túlságosan fáradt és elnyűtt volt ahhoz, hogy az összes atrocitásra emlékezzen – akár a sztálinista, akár a náci múltra (utólag felcserélhetők volnának?).

Egy tömegsírt találtam, melyet teljesen körbevett a modern város. Az izraeli kormánynak hála, a helyet alacsony kovácsoltvas kerítés választotta el a szomszédos kis piactól és egy játszótértől. A többnyelvű emlékművek sztoikus nyugalomban álltak. Egyiküket magányos virágfüzérrel tisztelték meg. A tér néptelen volt, mintha feledésbe merült volna a története és a jelentősége.

Az emlékművek előtt a magányos látogatót körülfogta a csönd; még mindig nem voltam benne biztos, miért is vagyok ott, mit szeretnék elérni, sőt azt sem tudtam pontosan, mit is keresek. Hiszen alig tudtam többet annál, amit a családban hallottam két nagybátyám, Samu és Karcsi sorsáról és utolsó órájukról. Vágyam, hogy láthassam a helyet, ahol három nap leforgása alatt zsidók ezreinek életét oltották ki – köztük e két testvérét –, inkább zarándoklatot ígért, semmint tudományos terepmunkát. Egy olyan tömegsír felkeresése, ahol ezerszámra gyilkolták le a névtelen áldozatokat, szenvedélyes bűnügyi érdeklődést követel, hiszen a cselekménynek sok rétege van: politikai, kulturális és mindenekelőtt pszichológiai – mind az áldozatok, mind a hóhérok oldaláról nézve. Jill Lepore amerikai történész mondása jutott eszembe: „Minden történész halottkém.”2 Ahhoz, hogy átszűrjük az anyagot ezeken a rétegeken, képzelőerő kell, csak így tudjuk magunk elé idézni az áldozatok rettenetes utolsó pillanatait, illetve a fegyverüket újból és újból elsütő hóhérok könyörtelen arckifejezését.

Emlékművektől soha nem hatódok meg, mert személytelenek és ridegek. Akkor és ott azonban váratlan és szerencsés találkozásra került sor, ami mindent megváltoztatott. Ez okozta az első repedést azon a gáton, melyen keresztül hamarosan információözön zúdult rám. Mikor a háttérben diszkréten várakozó három útitársam felé fordultam – nem akarták megzavarni a gyászom vagy elmélkedésem perceit –, heves integetésükből láttam, hogy valami nagyon felizgatta őket. A szomszédos piacon találtak egy virágárusnőt, aki, mint rájöttem, szemtanúja volt az eseményeknek. Nyolcéves ukrán parasztlányka volt abban az időben, és a 23 600 életet elpusztító öldöklés helyszínének közelében, egy szomszédos kis faluban lakott.

Míg Valentina az emlékeit mesélte, könnyek csorogtak le az arcán. Kérdéseink nyomán régóta elfojtott emlékképek törtek fel benne. Talán ez volt az első eset, hogy megkérték, ossza meg szőnyeg alá söpört emlékfoszlányait. Hiszen jelen volt. A tömeges kivégzéseknél. Nyolcévesen – kisgyerekként. Végignézte, amint „a magyarokat hosszú sorokban a tömegsír széléhez parancsolták, aztán belelőtték őket”. Valentina a maga lágyan dallamos ukrán beszédével írta le azokat az éjszakákat: „Hallottuk az élve eltemetett sebesültek jajgatását. Előfordult, hogy azok közül, akiket élve löktek be a gödörbe, páran később ki tudtak mászni, de rögtön vissza is ugrottak, mert azt hitték, hogy már a túlvilágon járnak. Megőrültek.” A tömeggyilkosság után Valentina apjának lovait elrekvirálták, hogy letapostassák velük a még élő áldozatoktól hullámzó tömegsírra sebtében rálapátolt földet.3

Szinte ösztönösen átöleltem a nőt. Ebben a pillanatban fogtam fel, hogy túl a megölt embereken és túl a gyászoló családtagokon, akik csak töredékesen ismerik szeretteik sorsát, voltak még további, véletlenszerű áldozatai a történelem e brutális szakaszának, melyet holokausztnak, vagy még szívfájdítóbb szóval soának nevezünk. Ekkor jöttem rá arra is, hogy mindenképp vissza kell jönnöm ebbe a szerencsétlen sorsú városba, hogy további kérdéseket tegyek fel Valentinának és saját magamnak.

Ez a találkozás olyan volt, mintha palackpostára bukkantam volna, melyet évekkel azután sodor a dűnére a víz, hogy bedobták az óceánba. Kinyitottam a palackot, s ebben a pillanatban eldöntöttem: feltárom annak a deportálásnak a történetét, amelyben a két fiútestvér mindörökre eltűnt. Ez jelezte, hogy innentől a személyes küldetés helyett tudományos igényű mélyfúrás következik.

Ebben a pillanatban született meg ennek a könyvnek a gondolata is.

Volt azonban egy másik repedés is azon a gáton, ami erősen befolyásolta elhatározásomat, hogy ki kell kutatnom a magyar zsidók 1941 nyarán történt deportálását és tömeges megölését. Úgyszólván véletlenül bukkantam rá arra a munkára, amely megváltoztatta a könyvem megírását illető nézeteimet. Daniel Mendelsohn kötete – The Lost: A Search for Six of Six Million – ráébresztett, mennyire fontos az emberi dimenzió és a megfelelő narratíva a történetírásban. Az áldozatok hangját is fontos meghallanunk. Mendelsohn hatásosan mutatott rá, hogy a személyes, illetve a történelmi közötti szakadék áthidalható. A végeredmény, vagyis a könyve nem csupán holokauszttörténet, hanem a tragikus pillanatban félresöpört ezrek sorsának sokdimenziós képe is.

A legnagyobb kihívást természetesen a tudományos és a személyes szempontok összebékítése jelentette. Ami sosem egyszerű. Tudósként bőségesen írtam és beszéltem a holokausztról: könyveim, cikkeim jelentek meg, és előadásokat tartottam. Ugyanakkor személyes szinten sem ismeretlen számomra a holokauszt. Én is hordozom a DNS-ét. Mivel a háború alatt születtem, ráadásul Magyarországon, magam is része lettem a narratívának. Márpedig ez a narratíva fájdalmas – el lehet nyomni és szóba se hozni, ahogy oly sokan tették Kelet-Európában a háborút követő évtizedekben, de meg is lehet osztani a következő nemzedékekkel, hogy teljesítsük a bibliai parancsot: „[…] őrizd jól a te lelkedet, hogy el ne felejtkezzél azokról, amelyeket láttak a te szemeid, és hogy el ne távozzanak a te szívedtől teljes életedben, hanem ismertesd meg azokat a te fiaiddal és fiaidnak fiaival.”4

A trauma feldolgozásának és a vele való szembenézésnek a képessége gyakran egyéni választás kérdése. Sokan nem voltak hajlandók megosztani a holokauszt során szerzett tapasztalataikat, mert féltek az antiszemitizmustól, és inkább elfojtották fájdalmas emlékeiket. A Szovjetunió bukása után hirtelen minden felszínre került, gyakran szívfájdító eredménnyel. Ha egy nagymama egész életében hosszú ujjú ruhákat hord, az unokája nem jöhet rá, hogy valójában az Auschwitzban rátetovált számot akarja eltakarni. Sőt ennek a nagymamának a lánya sem tudta, hogy ortodox zsidó családból származik. A nagymama semmilyen körülmények között nem törte meg a saját magára kényszerített hallgatást.5 A magyar kormány a szovjet mintát követve szintén cinkosan hallgatott a holokauszt közös emlékeiről, abban a reményben, hogy a múlt sebei így majd nem fogják akadályozni az utópisztikus proletármennyország felépítését. A Sztálinnak tulajdonított „ne tegyünk különbséget a halottak között” jelszó nyomán a társadalomtudósok a zsidó áldozatokat kiírták a történelemkönyvekből. Ha a náci bűntetteket feltáró szovjet Rendkívüli Állami Bizottság (CsGK) egykorú jelentéseit olvassuk, igencsak meglepődhetünk azon, hogy egyetlen zsidót sem említenek, csakis „békés szovjet állampolgárokról” esik szó. Következésképpen egy teljes nemzedék nőtt fel úgy, hogy mit sem tudott a családja sorsáról a holokauszt idején, sőt esetleg azt sem tudták magukról, hogy zsidók.

Szerencsére az én családom ahhoz a csoporthoz tartozott, amelyik nem engedett a hallgatás kísértésének. Számomra a holokauszt mindig ott ólálkodott a háttérben. A korszak történetein nevelkedtem, lenyűgöztek az egymásba fonódó elbeszélések, késő éjszakáig hallgattam őket. Fájdalomról, megaláztatásról, ellenállásról, hősiességről szóltak, de mindenekelőtt a túlélésért folytatott harcról. Az apámról hallottak – őt a mauthauseni koncentrációs táborba zárták – és anyám bujkálásának történetei – Budapesten, hamis személyazonossággal, keresztény papírokkal s ráadásul két gyerekkel – a mindenáron való túlélésről szóló keretben jelentek meg. Semmit sem hallgattak el, semmit sem csomagoltak ostyába, de a történeteket ennek ellenére visszafogott hangon adták elő, úgyszólván bagatellizálva, s nem volt bennük egy csepp gyűlölet, vádaskodás vagy bosszúvágy sem. Azt hiszem, én sokkal vadabb dühvel hallgattam ezeket az emlékeket, mint ahogy a szüleim mesélték.

A háborús időszak történetei közül az egyik két fiútestvérről szólt, akiket elsöpört a kibontakozó népirtás – és akik nem tértek vissza. Egy isten háta mögötti helyen ölték meg őket, melynek a nevét csak fojtott hangon ejtették ki, ez volt Kamenyec-Podolszkij. A „népirtás” vagy a „holokauszt” szó nem képes pontosan kifejezni azt az irdatlan méretű bűnt, melynek áldozataivá váltak. David Cesarani sokat küszködött a meghatározással, mert, ahogy megjegyezte, „talán túl tág értelmű, a zsidókon kívül más faji és nemzetiségi csoportokat is magába foglal”. Izraelben inkább az ivrit „soá” szót alkalmazzák, melyet először Claude Lanzmann használt széleskörűen nagy hatású dokumentumfilmjében 1985-ben. A soá a teljes pusztulást, a lángoló s a tűzvészben eltűnő világot idézi fel. Ebben az összefüggésben Ian Kershaw szavai visszhangzanak a fülünkben: „Európa zsidóinak legyilkolásával érte el az emberiség az embertelenség szakadékába való alászállásának legmélyebb pontját.”6

A két testvért látszólag azért deportálták és ölték meg, mert nem voltak magyar állampolgárok. Két egyszerű emberről van szó, akik Budapesten születtek, egyikük igáslovakkal és szekerekkel kereste a kenyerét, a másik szabóként dolgozott. Samunak három kislánya született, a feleségének kifogástalan magyar gyökerei voltak. Az idősebbik, Karcsi volt a szabó. A családi történetek meg a szépiafotók tanúsága szerint Samu társaságot és italt kedvelő fiú volt, sugárzó mosolyával és mélyen ülő kék szemével a lányok kedvence. Gyakran láttak borosüveget a kezében. Karcsiról kevesebbet lehet tudni. Ő volt a csöndes, magába forduló testvér, aki sose nősült meg. Történetük sehogy sem akart összeállni a fejemben. Ahogy a nagyapám sorsa sem, akit letartóztattak, és azon nyomban egy rögtönzött budapesti gyűjtőtáborba hurcoltak, hogy ott várja meg, míg Galíciába viszik. Vele tartott a második felesége (hogy önként vagy kényszer hatására, nem tudni). Leiser, ahogy a nagyapámat mindenki szólította, valóban Galíciában született. Mivel azonban már elmúlt hetvenéves, és beteg is volt, a törvény szerint mentességet kellett volna kapnia. Csak anyám félelmet nem ismerő beavatkozása jóvoltából küldték haza, otthon is halt meg néhány hónappal később. Talán megszakadt a szíve a két fia és a felesége elvesztése miatt, s talán az utolsó pillanataik részleteivel is tisztában volt.7

Vitatkoztam anyámmal. De hiszen Samu és Karcsi magyar volt, mint az apám – akkor őt miért nem vitték el? Később rájöttem, hogy apámat egy bürokratikus tévedés mentette meg. Majd megtudtam, hogy apa maga is menni akart, mikor meghallotta a hivatalos pletykát, hogy Galíciában „ingyen lehet házhoz jutni, és munkalehetőség is van”, és ezt azok kapják, akiket odaküldtek. Hál’ istennek a legszigorúbban figyelmeztették: eszébe ne jusson odamenni. Ezután két évvel születtem én.

A két testvér. Samu az elmaradhatatlan borosüveggel látható az első kép bal oldalán, a másik fotó bal szélén Karcsi, a „csöndes fiú” áll

Volt azután egy harmadik megközelítési mód a holokauszt traumájának értelmezésére, mégpedig az, amelyben az istenhit és a holokauszt összeütközése került a középpontba. A sebesen szálló évtizedek ködén át is emlékszem még arra a találkozásra, mikor az egyik szomszédnőnk, egy rendkívül lobbanékony hetednapi adventista fogadott egy harminc körüli nőt, akit a városháza küldött, hogy fölbecsülje a háza értékét. A szomszédasszony hangosan, már-már hisztérikusan ismételgette Isten nevét – ami egyébként is szokása volt –, így kérve az értékbecsüst, hogy gondoljon Istenre, aki le fog sújtani a hivatalra, ha zár alá veszik az otthonát. Pillanatnyi csend után a városházi nő szigorú szavakkal fordult a szomszédunkhoz. „Nekem aztán ne emlegesse Istent! Én megjártam Auschwitzot… És Auschwitz után már nincs Isten. Egyszerűen nem létezhet.” Hét-nyolc éves fiú voltam, és ez a pillanat kitörölhetetlenül az emlékezetembe vésődött. Primo Levi érvelését idézi, aki szerint Isten nélkül az egész világból eltűnik a humánum. Valószínűleg sok túlélő számára Auschwitz vált az „Isten nélkül nincs humánum” vagy az „Isten hallgat az embertelen cselekedetek idején” gondolatának végső metaforájává.

Az emlékezetes kifakadás nyomán egy sor kérdés fogalmazódott meg bennem. Miért kísért ennyire Auschwitz? Talán mert az iparszerű gyilkolás gátlástalan módon személytelenségbe és arctalanságba burkolózik? Vagy mert a folyamatot elrejtették a világ szeme elől, és „higiénikusan” irányították, majdnem úgy, mint egy orvosi kutatás klinikai kísérletét? Ha a holokausztot a maga teljességében tekintjük, „Isten hiányának” érzése nem is lehetett volna nyilvánvalóbb, mint a háború első két évében – a holokauszt első fázisában –, mikor az embereket golyó által, egyesével gyilkolták le. Mindez Kelet-Európában történt, távol a nagyvilág fürkésző tekintetétől. Nyugat-Európával ellentétben itt nem kellett a zsidókat máshová szállítani, hogy megöljék őket. Teljes helyi közösségeket választottak ki, hogy elvégezzék a náci hóhérok piszkos munkáját. Ők voltak, ahogy Daniel Mendelsohn éleslátóan megfogalmazta, „a szomszédok, a bizalmasok, akikkel a zsidók évszázadok óta egymás mellett éltek, míg a finom gépezetben egyszer csak elmozdult valami, és a szomszéd a szomszédja ellen fordult”.8 Vagyis, ugyanebben a megvilágításban, a magyar szomszédok, akik nem emelték fel a szavukat, akik félrenéztek, sőt olykor sorban álltak, hogy meglessék, mit tudnának elzabrálni, miközben a deportálandó család elhagyta az otthonát.

A holokauszt nem csupán történelmi esemény volt. Az emberségünk és a lelkünk próbatétele is. Könyvem cselekménye tele van az emberség említett hiányával és a hiábavaló istenkereséssel. A keleti öldöklés a puszta lényegre egyszerűsítette az emberek kiirtását. De ha végigelemezzük a „golyó általi holokausztot”, ahogy Patrick Desbois nevezte, továbbra is jól megszervezett folyamatot látunk – a közmondásos, megszállott német rendszeretetet, amely a gödrök zsidók vagy ukrán kényszermunkások általi megásatásával kezdődött a kivégzések előtti napon, majd az utóbbiak aztán be is temették a tömegsírokat. A németeket ezalatt lekötötte az Aktiont9 megelőző esti tervértekezlet, majd a kiadós reggeli és a tömeggyilkosság utáni záró állománygyűlés, ahol értékelték, mekkora hatékonysággal sikerült kivitelezniük az öldöklést. Mindez egyfajta ritmust és rituálét adott a gyilkolásnak. És ne feledkezzünk meg a tömeggyilkosságok további fontos összetevőjéről: az öldöklés előtt, alatt és után sok-sok üveg snapsz fogyott el. A Galíciában a kivégzéseket a tömegsír előtt fel-alá rohangálva vezénylő SS-tiszt képe, aki egyik kezében pisztolyt, a másikban egy üveg szeszt tart, a valóságban gyökerezett, nem a filmkészítők képzelgése.

Miközben kutatásokat végeztem, és írtam ezt a könyvet, gyakran teljes értetlenséggel tekintettem az olyan cselekedetekre, melyekben képtelen vagyok bármiféle észszerűséget találni. Rá kellett jönnöm, hogy a tömeggyilkosságok náci szempontú észszerűsége és indoklása, amely lefedte az alsóbbrendű népek (nem csupán a zsidók) tömeges kiirtásának ideológiáját, a torz világnézet példája. Galíciában még ebbe a „kozmikus méretű harcba” is belevegyült a fosztogatás zabolátlan vágya.

A népirtás másik oldalán fölmerül az ukrán paramilitáris erők lelkes közreműködésének kérdése – ezeknek nem volt semmiféle ideológiájuk, csak kínozták és lemészárolták a védtelen magyar menekülteket, főleg nőket, gyerekeket és öregeket, és a saját zsidó szomszédjaikat is. A leginkább zavarba ejtő rejtély mégis a magyar motiváció, melynek következményeként emberek ezreit toloncolták ki, majd a menekülésüket is megakadályozták. A vissza-visszatérő kérdések persze megválaszolhatatlanok. Mi volt az egésznek a célja? Mire való az erőszak iránti féktelen vágy túláradása, amely emberéletek ezreit oltja ki? Töprengtem, mire is gondolhattak az államférfinak öltözött, jól képzett tisztviselők; a túlbuzgó, kisstílű vidéki bürokraták; meg a legendásan kegyetlen csendőrség, amely a kitoloncolást lebonyolította. Minden kérdésfeltevés után frusztrációt éreztem, mert nincs válasz, amely meg tudná magyarázni azt az emberi kapzsiságot, gonoszságot és rövidlátást, amely a magyar holokauszt első szakaszára telepedett.

Ideje van a köszönetnek

Bárki föltehetné a „megkérdezhetetlen” kérdést: mi szükség van még egy újabb könyvre a holokausztról? Bízom benne, sikerült úgy megírnom ezt a munkát, hogy azzal választ adok a kérdésre. A kötet a holokauszt meglehetősen keskeny és feltáratlan szeletét mutatja be. A következmények azonban túlmutatnak Magyarországon – a több ezer zsidó határon túlra toloncolása a holokauszt eseményeinek olyan láncolatát gyorsította fel, amely a teljes holokauszt végső formájára is hatással volt. Ugyanakkor előrevetítette a magyar zsidóság teljes tragédiáját, amely három évvel később, 1944-ben következett be.

A levéltárakban, intézményekben végigjárt utam, a kollégáimmal megejtett számtalan szakmai megbeszélés – Izraeltől Ukrajnáig, Franciaországtól Németországig és az Egyesült Államoktól Magyarországig – az utolsó nyolc év során olyan anyagot halmozott fel, amely, bár megvilágosító erejű, ugyanakkor fejtörést is okoz. Hosszú a névsora azoknak, akiktől eközben segítséget kaptam, vagy hasznos ötletekkel és javaslatokkal támogattak. Az első tanulmányút, melyet három kollégámmal Kamenyec-Podolszkijba tettünk, és az ezt követő utazás, melyre Veres Éva is elkísért bennünket, csupán informális bevezető volt. Különös hálával tartozom nekik – Natalja Kubinyijnak, Vaszil Miklovdának és Mihajlo Pityulihnak –, hiszen nélkülük ez a könyv valószínűleg nem készült volna el. Természetesen előre nem tudható találkozásunkat Valentinával isteni beavatkozásnak is tulajdoníthatjuk. Sok köszönet jár neki és a könnyeinek is.

A legnélkülözhetetlenebb információk levéltárakban és múzeumokban voltak eltemetve. Az érintett intézmények listája hosszú. Döntő fontosságú volt, hogy hozzáférhettem a holokauszttúlélők tanúságtételeinek videógyűjteményéhez a Steven Spielberg által alapított Vizuális Történelmi Archívumban (USC Shoah Foundation Institute for Visual History and Education, Visual History Archive) a Dél-kaliforniai Egyetemen (University of Southern California). A gyűjtemény fontossága kimagasló, mert ezek az embertelenségben szerzett emberi tapasztalatok adják az egész történet színeit. Ebben az archívumban az 1941-es kitoloncolások hiteles felidézésének felbecsülhetetlen értékű tárházára leltem. Kezdetben Lydia Wasylenko (Syracuse University Libraries) segített, hogy megnézzem a tanúságtételeket. Később Douglas W. Ballman (USC) tette hozzáférhetővé számomra az összes elkért és újból elkért videót, közvetlenül az interneten át – hála a modern információtovábbítási lehetőségeknek. Köszönöm az idegesen kapkodó e-mailjeimre küldött villámgyors válaszait. Az ő segítsége is kulcsfontosságú volt, mert ezek a visszaemlékezések elevenítették meg a zabolátlan öldöklés nyarát.

A túlélőknek köszönhetjük, hogy személyesen találkozhatunk a gyilkos mechanizmus fő kitervelőivel. Érdemes megismételni, hogy a németországi erkölcstelen szörnyetegeket – Hitlert, Himmlert, Goebbelst, Göringet – mindannyian ismerjük. A nürnbergi per idején készített mélyinterjúk jóvoltából megismerhettük személyiségüket és pszichológiai profiljukat is. A nagyközönség számára – de akár történészeket is említhetnék – a „másodvonalbeliek”, az alacsonyabb rangú SS-tisztek, a Leideritz- és Krüger-félék, akiket több százezer gyilkosság terhel, jó esetben ismeretlenek.1 Magyarország határain túl az olyan alakok, mint Bárdossy László, Werth Henrik, Pásztóy Ámon vagy Kozma Miklós szintén úgyszólván ismeretlenek. Pedig ezek a magyarok legalább annyira – ha nem még inkább – voltak felelősek a magyar holokauszt kezdeti szakaszáért, mint a náci kivégzőosztagok. És mennyi tisztviselő, helyi vagy kormányhivatalnok kellett hozzá, hogy az említett vezetők elgondolásaiból véres valóság váljon! Ezen a ponton a túlélők emlékezései felbecsülhetetlen értéket hordoznak. Az ő közreműködésükkel találkozhatunk az alacsony szinteken dolgozó elkövetőkkel, sőt az üldözötteken – néha csak szavakkal és tudtukon kívül – segítő emberekkel. Ők lassan mindannyian belevesznének a történelem ködébe, a túlélők videói révén azonban egy röpke pillanatra mind életre kelnek.

A magyar, német, izraeli, lengyel és ukrán levéltárakból származó vegyes dokumentumok és bírósági iratok részletesen mesélik el a gyilkoláshoz vezető szövevényes folyamatot. Minden munkatársat köszönet illet az Egyesült Államok Holokausztmúzeumában (United States Holocaust Memorial Museum) azért az önzetlen támogatásért, melyet e könyv elkészítéséhez nyújtottak. Köszönöm a galíciai ukrán levéltárak digitalizáló munkáját – hozzájuk az Egyesült Államok Holokausztmúzeumán keresztül jutottam el –, ennek révén olvashattam el szemtanúk rég elfeledett tanúságtételeit, elkövetők vallomásait, tárgyalások jegyzőkönyveit. Mindezért lekötelezve érzem magam Vadim Altskannak, az Egyesült Államok Holokausztmúzeuma történészének. Messze többet tett gyakran kusza kéréseim teljesítésénél. Hasonlóan fontos segítséget kaptam a múzeum fotógyűjteményének és kutatószolgálatának munkatársaitól: Megan Lewistól, Judith Cohentől és Nancy Hartmantól.

Könyvem nem lehetne teljes, ha nem kapok segítséget ifjú, tehetséges magyar történészek csoportjától – ők több új forrásra és kutatásra is felhívták a figyelmemet. Közülük Kosztyó Gyula közvetlenül a beregszászi Kárpátaljai Területi Állami Levéltárból (KTÁL) látott el elsődleges dokumentumokkal. Úttörő kutatási eredményei, melyek Kárpátalja gazdasági hanyatlását a zsidótörvények következményeként mutatják be, abban is segítettek, hogy a deportálások gazdasági okait megmagyarázzam. A budapesti Fóris Ákos önálló munkái fontos elsődleges forrásokat tártak fel, melyek nélkül egyik-másik elmélet megmaradt volna az üres találgatás szintjén. Ráadásul a disszertációja lényeges háttéranyagot kínál a magyar hadsereg tevékenységéhez a keleti fronton.

Azután itt van azoknak a személyeknek a névsora, akik önzetlenül, baráti alapon, szakmai előzékenységből, illetve abban a hitben segítettek, hogy ezt a történetet el kell mondani. Közülük is kiemelten jár a köszönet Stark Tamásnak, aki egész sor magyar levéltárból látott el felbecsülhetetlen értékű anyaggal, és időt nem sajnálva volt hajlandó beszélgetni az 1941-es deportálások különféle szempontjairól. Kezdettől fogva értékes segítője volt e projektnek, és a könyvre nézve létfontosságú, hogy hozzáfért minden magyar levéltár dokumentumaihoz. Bár együtt kezdtük el a munkát, később más irányokba indultunk, így a témában két kötet is megjelenhetett egy időben: Stark Tamásé Magyarországon és az én angol nyelvű könyvem az Amerikai Egyesült Államokban.

Szintén fontosak voltak folyamatos ötleteléseink Majsai Tamással, az 1941-es deportálások kutatójával. A tárgyban kifejtett úttörő munkásságát kötelező olvasmányként tenném a téma összes kutatójának asztalára. Nemcsak a publikációi, hanem éles szemű megfigyelései is hasznosnak bizonyultak számomra. Könyvem nem volna teljes a deportálás témakörében általa közzétett eredeti dokumentumok nélkül. Majsai egyedülálló humora is mindig fontos fűszere volt szakmai megbeszéléseinknek.

Előfordul, hogy egy véletlen találkozás az interneten váratlan eredményeket hoz. Így történt, amikor először találkoztam – még csak virtuálisan – Hans Peter Trautmann-nal, a lelkes német amatőr történésszel. Trautmann fontos, ez idáig ismeretlen tényekhez juttatott hozzá Peter Leideritzről, a kolomeai (Dél-Galícia) és magyar zsidók egyik fő gyilkosáról, valamint a feleségéről, Anneliese Leideritzről. Levelezésünk során fontos részletek derültek ki Leideritz tevékenységéről, az elfogásáról és arról, hogy az amerikai hatóságok átadták Lengyelországnak. Szintén Trautmann hívta fel a figyelmemet arra, hogy a Leideritz házaspárra vonatkozó fontos iratok találhatók a wiesbadeni Hesseni Állami Levéltárban (Hessisches Staatsarchiv), továbbá a varsói Nemzeti Emlékezet Intézetében (Instytut Pamięci Narodowej). Ahol alkalmam volt kapcsolatba kerülni az önzetlen, segítőkész levéltárossal, Grzegorz Perzyńskivel.

Szakály Sándor, a budapesti VERITAS Történetkutató Intézet és Levéltár főigazgatója olyan anyaggal segítette a munkámat, amely közvetlenül Berlinnel, a német határőrizeti szervekkel folytatott üzenetváltást tartalmazott az egyoldalúan elindított magyar deportálásokról. Szakály segített egy fontos fénykép megtalálásában, ez is komoly hozzájárulás volt a könyv elkészüléséhez. Egyébiránt a kutatás egyik problematikus részét a képanyag összegyűjtése jelentette (pontosabban a közléshez szükséges engedélyek megszerzése). Nagy hálával tartozom Katona Zsuzsa és George Csicsery dokumentumfilmeseknek; Ábrahám Tamás kutatónak; Chorin Daisynek, Weiss Edith bárónő rokonának; valamint Orgona Angelikának (Magyar Nemzeti Múzeum).

Egy olyan jellegű könyv, mint ez is, nem valósulhatott volna meg egy csésze jó kávé mellett lefolytatott viták nélkül. A beszélgetések témája a népirtás észszerű magyarázatától a holokauszt pszichológiai alátámasztásán át az „értelmet adni az értelmetlenségnek” kérdésköréig terjedt. Nagy hálával tartozom James Hatley professzornak a megvilágosító eszmecserékért.

Hasonló elismerő szavak dukálnak barátomnak és kollégámnak, Mary Van Keurennek, aki rendkívül alaposan ellenőrizte és javította a kéziratot. Hosszabb ideig bíbelődött az anyaggal, mint amennyit kértem tőle. Mélyenszántó megjegyzései és javaslatai nem csupán gazdagították a könyvet, hanem bizonyos fokig a hangvételét is átalakították. Észrevétele, mely szerint úgy írok, mint egy európai, valószínűleg igaz.

Végül pedig köszönettel tartozom dr. Deb Dooley-nak, aki a kézirat végső változatát bírálta. Miközben nyelvtani hibákra és következetlenségekre mutatott rá a szövegben, lényeglátó megjegyzéseivel is segített az érintett kérdésekben. Érzékeny figyelme mind a kézirat olvasásakor, mind kommentárjaiban érvényesült, és felbecsülhetetlen értékű hozzájárulást jelentett ehhez a kényes témával foglalkozó könyvhöz.

Külön köszönetet és hálát érdemelnek a túlélők. Jó néhányan már nincsenek közöttünk. Hajlandók voltak saját szavaikkal visszaidézni a sötét korszakból megmaradt emlékeiket, melyeket sokan inkább elnyomnának. Készek voltak megosztani saját történetüket az eljövendő nemzedékekkel, abban a reményben, hogy az őket ért megpróbáltatások soha nem merülnek feledésbe, és soha nem ismétlődnek meg. E túlélőknek köszönhetem a leginkább szívbe markoló, legfelejthetetlenebb pillanatokat, mikor – ha olykor akaratlanul is – megosztották velem haragjukat, fájdalmukat vagy a szenvedéseik és veszteségeik miatti értetlenségüket. Narratíváik közös nevezője a számos, soha be nem gyógyuló lelki seb volt. Ennek ellenére mindegyikük a maga módján küzdött meg a traumáival – és még közülük is külön jár a köszönet Zobel Lászlónak. Ő volt az egyetlen, aki még százéves korában is életútinterjúkat adott, és megosztotta tartalmas gondolatait. Találkozásaink, baráti hangú beszélgetéseink nem csupán gazdagították a könyvet, hanem pompás barátsággá alakultak.

A kézirat befejezése után úgy döntöttem, kiválasztok és megnézek egypár videót, továbbá még egyszer elolvasok néhány ránk maradt, Galíciából Budapestre küldött levelet – ekkor ébredtem rá, hogy több fontos részlet és apróság is elkerülte a figyelmemet. Egy megszenvedett mondat, egy rejtett pillantás, egy hosszabb csönd vagy egy fájdalmas arckifejezés olykor többet mond, mint egy bő lére eresztett történet. Különösen megindítónak találtam Brenner Cipora tanúságtételét. Meglepett, hogy a többnyelvű nő saját tragikus élettörténetét magyarul – és tökéletes magyarsággal – mesélte el. Hogy miért éppen megkínzóinak nyelvét választotta, számomra a mai napig rejtély. És ne feledkezzem meg Lubell Erzsébet megható észrevételeiről és pszichológiai megfigyeléseiről a kolomeai gettóból történt menekülésével kapcsolatosan. Az ő vallomásaik nélkül a könyvem nem volna teljes. Nagyon szépen köszönöm, kedves Cipora és Erzsébet. Minden túlélő története fontos – még ha gyakran lesújtó is –, mert visszaemlékezéseik élénken életre keltik a történelmet. Marie Colvin haditudósító mondása jut róluk eszembe: „A háború arról szól, hogy mi történik az emberekkel.”2

Végezetül pedig a legmélyebb hálámat szeretném kifejezni feleségemnek, Cynthiának, aki türelmesen támogatta a munkámat. Ami a legfontosabb: abban nyilvánult meg a támogatása, hogy minden korlátozás nélkül hagyott utazni, kutatni, megbeszéléseken részt venni és írni. Megértette, hogy ennek a könyvnek meg kell születnie, és kiderült, hogy a végeredmény legalább annyira az ő teljesítménye, mint az enyém. Biztatását mi sem fejezi ki jobban saját szavainál: „Hagyd már a fenébe kutatást, és fejezd be végre a könyvet!” Bár a könyv megjelenésének már nem lehetsz tanúja, drága Cynthia, ezért a biztatásért még jobban szeretlek.

A fordító megjegyzése

Sokat törtem a fejem a könyvben szereplő földrajzi neveken, és folyton az anekdotabeli nagymamánál kötöttem ki, aki bizony sok országban járt már, pedig ki sem tette a lábát Ungvárról. Bele kell törődni, hogy nem olyan vidéken élünk, ahol a St. George’s Roadot 675 évvel ezelőtt is St. George’s Roadnak nevezték. Ennek jegyében megszültem „a helységnevek használatában az állandóság fontosabb a következetességnél” elvét. Vagyis egy falut vagy várost mindig ugyanazzal a névvel illet a szöveg – feltéve, hogy nem éppen a névváltozásokról értekezik, vagy hogy egy idézetben megőrzendő vonás a név másik, például hibás írásmódja. Sztaniszlau mindig Sztaniszlau, és ez Kamenyec-Podolszkijra is igaz. Ennyit az állandóságról.

Ami a következetességet vagy épp a hiányát illeti, számos magyarázattal, illetve magyarázkodással tudnék szolgálni (de csak hárommal fogok). Törekedtem rá, hogy közismert névalakok jelenjenek meg a könyvben – de törekedtem arra is, hogy magyar nevet használjak, ha létezik. Igyekezetem viszont olyan problémákba ütközött, mint az Ilyvó városnév – ez magyar is, már több mint négyszáz éves, viszont a kutya sem ismeri. Ráadásul a Lvov/Lviv-vitában sem akartam állást foglalni (Ilyvó ugyanis ezt a várost jelöli), maradtam hát a Lemberg alaknál, ez gyakorlatilag mindenkinek ismerős, és annak idején én is ezt szoktam meg. Sztaniszlau 1962 óta Ivan Franko író, költő nevét viseli (Ivano-Frankivszk), én viszont az 1940-es években használatos formák egyike mellett voksoltam, a Sztaniszlaviv, Sztanyiszlav, Stanisławów alakok rovására. Vagy: Kamenyec-Podolszkij a magyar köztudatba annak idején -ij nélkül került be, a történészszakmában viszont az oroszos alak honosodott meg. Ennek akkora a tekintélye, hogy semmiképp nem akartam szembemenni vele, és a Kamjanec-Pogyilszkij városnévvel boldogítani az Olvasót. Elfogultságaimat egyébként főleg a jelenlegi háborús helyzet befolyásolta, ez az oka a sok ukrán(os) névváltozatnak.

Megnyugtatásul: a Név- és tárgymutatóban az összes névalak megtalálható.

A főszereplők Túlélők, tanúk, zsidómentők, tettesek

Brenner Cipora – a sztaniszlaui gettó túlélője. Tanúságtétele a „véres vasárnapi” öldöklésről talán a legteljesebb és legmegindítóbb leírása a sztaniszlaui új zsidótemetőben legyilkolt emberek sorsának, egyúttal tiszteletadás az áldozatoknak. Brenner Cipora Auschwitzot is túlélte.

Lubell Erzsébet – túlélte Galíciát és az 1944-es magyar holokausztot. Az egyik utolsó fogoly, aki megszökött a kolomeai gettóból, hátrahagyva a szüleit. Menekülésének, túlélésének és leendő férjével való újbóli találkozásának szívszorító történetéből filmeposzt lehetne készíteni.

Zobel László – budapesti túlélő. Egy vállalkozó szellemű magyar kémelhárító segítsége révén sikerült édesanyjával együtt megszöknie Kolomeából. Miután kibírta a munkaszolgálatot, és a háború utolsó évét egy magyar börtönben töltötte, túlélte a holokausztot. Édesanyja megsemmisítő táborban halt meg.

*

Somló Béla – zsidó gépkocsivezető a Magyar Királyi Honvédség szolgálatában. 1941-ben készült naplója és fényképei hitelesen tanúsítják a deportáltak és a galíciai zsidó közösségek helyzetét és végzetét.

Valentina – kamenyec-podolszkiji virágárus. Nyolcéves volt a 23 600 zsidó három napig tartó lemészárlása idején, 1941. augusztus 27–29-én. Szemtanúként számolt be a vérengzésről.

*

Slachta Margit – a Szociális Testvérek Társasága főnöknője, politikus, nemzetgyűlési képviselő. Fontos szerepe volt abban, hogy a deportálások szörnyű túlkapásairól és a galíciai gyilkosságokról a magyar legfelsőbb vezetők is tudomást szereztek. Ezekről a hírekről a Magyar és a Nemzetközi Vöröskeresztet egyaránt értesítette. 1941-ben és 1944-ben végzett zsidómentő munkájáért Izrael Államtól megkapta a Világ Igaza kitüntetést.

Szapáry Erzsébet grófnő – az egyik legpatinásabb magyar arisztokrata családban született. Csatlakozott Slachta Margit és Weiss Edith erőfeszítéseihez, hogy a deportálásokat leállítsák, és segítsék a Galíciában maradottakat. Jó kapcsolatot tartott fenn a Magyar és a Nemzetközi Vöröskereszttel, továbbá közvetlen kapcsolatban volt az amerikai követséggel, s azon keresztül adott hírt a világnak az 1941-es atrocitásokról. Izrael Államtól megkapta a Világ Igaza kitüntetést.

Weiss Edith bárónő – zsidó aktivista, aki a leggazdagabb magyar, Weiss Manfréd lányaként a magyar államigazgatás legmagasabb köreibe is bejáratos volt. Bár a családja áttért, ő maga megmaradt zsidónak, és a magyarországi zsidó közösség egyik vezetője lett. Szorosan együttműködött Slachta Margittal és Szapáry Erzsébettel az embermentésben.

*

Bárdossy László – 1941 áprilisától 1942 márciusáig Magyarország miniszterelnöke. A minisztertanács az ő teljes támogatásával hagyta jóvá a deportálásokat. Kapcsolata Herbert C. Pell amerikai követtel nem mérsékelte a kitoloncolásokra vonatkozó álláspontját. A népbíróság halálra ítélte, 1946-ban kivégezték.

Keresztes-Fischer Ferenc – belügyminiszter. 1941-ben ellenezte a deportálásokat, de egy hónapba került, mire fel is függesztette ezeket az akciókat. 1942 őszéig mégsem volt képes megakadályozni a Galíciából menekülők újból és újból megtörténő kitoloncolását.

Kozma Miklós – Kárpátalja kormányzói biztosa és a tömeges deportálás egyik kezdeményezője. Az elkövetők közt az egyetlen, aki bűnbánatot tanúsított a cselekedetei miatt, 1941 őszén, közvetlenül a halála előtt.

Pásztóy Ámon – a Külföldieket Ellenőrző Országos Központi Hatóság (KEOKH) vezetője. Ő volt felelős a deportálásokért és a deportálást követő intézkedésekért, melyekkel meg akarták akadályozni a menekülők kétségbeesett hazatérési kísérleteit Galíciából. A népbíróság halálra ítélte, és 1949-ben kivégezték.

Werth Henrik – vezérezredes, a Magyar Királyi Honvédség vezérkari főnöke. A deportálások egyik élharcosaként katonai eszközöket biztosított a galíciai deportáltak összegyűjtéséhez és eltávolításához. Szovjet börtönben halt meg 1952-ben.

*

Friedrich Jeckeln – tábornok (Obergruppenführer), legfelső SS- és rendőri parancsnok. Neve összefonódott a legsúlyosabb kelet-európai tömeggyilkosságokkal. Kamenyec-Podolszkij után a holokauszt legnagyobb öldöklésének is főszereplője lett Babij Jarban, s később Rigában, a Rumbula-erdei mészárlásban is részt vett. Szovjet bíróság ítélte halálra, 1946-ban Rigában kivégezték.

Hans Krüger – százados (Hauptsturmführer). A sztaniszlaui Gestapo főnöke, talán a „legtermelékenyebb” tömeggyilkos a Lengyel Főkormányzóságban, becslések szerint több mint 100 000 lengyel és zsidó vére tapad a kezéhez, köztük 3000 magyar deportálté. Az NSZK-ban életfogytiglani börtönre ítélték, de néhány év múltán szabadon engedték.

Peter Leideritz – főhadnagy (Obersturmführer), a kolomeai Gestapo főnöke. Irányításával több mint 70 000 zsidót mészároltak le, köztük csaknem 3000 magyar, cseh és német zsidót. Lengyelországban halálra ítélték, és 1949-ben kivégezték.

*

És két testvér

Samu és Karcsi – szerény szereplői ennek a könyvnek. Samu 1913. április 12-én született, nős volt, három gyereket nevelt. Kocsisként dolgozott, ami az akkori Magyarország egyik legalacsonyabb presztízsű foglalkozásának számított. Karcsi, az idősebb testvér egy évvel korábban, 1912. január 27-én született. Szabó volt a szakmája, ami messzire esett Samu vadabb és durvább világától. Utolsó, közösen töltött napjukról egy magyar katona számolt be, tőle ismerjük Samu utolsó szavait is: „Nem hagyhatom itt a bátyámat.”

1. Bevezetés Alapozó a holokauszthoz

Egy forró, augusztus végi napon 1941-ben arra kelt fel a nap, hogy a legféltettebb kincseiket magukhoz ölelő, lerongyolódott emberek jönnek elő lepusztult barakkjaikból, ahol az éjszakát töltötték Kamenyec-Podolszkij városa mellett, a mai Nyugat-Ukrajna területén. Több ezren voltak: kisgyerekek és csecsemők az anyjuk karján, tóratekercset tartó rabbik, idős nagyszülők, akik nehezen tartották a lépést a fiatalabb családtagokkal. Fogvatartóik kétoldalt kordont vontak melléjük, ezen a folyosón menetelt a csoport, és aki nem bírta a tempót, azt ütlegelték.

A kanyargó emberoszlop közepén két fivér gyalogolt egymás mellett. Egy magyar katona, aki az oszloppal együtt haladt, odaszólt a fiatalabb testvérnek:

– Ismerlek téged, Samu. Meg tudlak menteni. Szerezhetek neked magyar egyenruhát.

Samu így válaszolt:

– Köszönöm szépen, de nem hagyhatom itt a bátyámat.

Ahogy felkapaszkodtak a város melletti nem túl magas dombokra, puskaropogást hallottak. Alig néhányan tudták pontosan, mi vár rájuk, de érezni lehetett a csoporton eluralkodó félelmet. Végül egy sík területre értek, ahol négy hatalmas kráter tátongott, a visszavonuló szovjet hadsereg hátrahagyott és felrobbant lőszereinek nyoma. Itt egyértelművé vált számukra az igazság: még aznap meg fognak halni.

A magyar katona, aki civilben hordárként dolgozott, követte a csoportot a kivégzőhelyre, és tanúja volt a két testvér utolsó pillanatainak. A fiatalabbat, Samut főbe lőtték, s belebukott a kráterbe. Bátyja, Karcsi élve ugrott be az öccse után.1

Amit egyikük sem tudott, és nem is tudhatott: életük tragikus és erőszakos befejezése csak a nyitányát jelentette egy sokkal nagyobb volumenű borzalomnak – mert ebből nőtt ki a kelet-európai holokauszt kezdeti szakaszának legrettenetesebb tömeggyilkossága. Három nap alatt több mint 23 000 zsidót – köztük számos magyart – lőttek le, öltek vagy sebesítettek meg, és temettek bele – sokukat élve – a lőszerkráterekbe. Ez itt az ő történetük.

„Tisztogatási akció”

Az emberek képzeletében szélesvásznú kép él a magyar holokausztról. Legtöbben az Auschwitz felé haladó, foglyokkal telezsúfolt vonatokat látják maguk előtt, meg a füstöt és lángokat okádó kéményeket a lágerben. Mindez 1944 nyarán történt. Ezek a képek azonban a magyar zsidók tragédiájának csak az utolsó fejezetét mutatják – elpusztításukat a gázkamrákban. Kevésbé ismert, de hasonlóképpen halálos kimenetelű volt a magyarországi zsidók tömeges deportálása a szomszédos Galícia területére,2 ahol több mint 20 000 kitoloncolt személyt gyilkoltak meg 1941 nyarán és őszén – a náci Németország és a Szovjetunió közötti háború egyik epizódjaként. A mészárlást golyó által hajtották végre, amit a három évvel későbbi népirtás előjátékának és bevezetőjének tekinthetünk. Ismerjük jó néhány részletét, ennek ellenére a történet máig töredékes.

Mint arra könyvem második fejezete rámutat, ez a deportálás és a belőle következő öldöklés nem légüres térben ment végbe. Peter Hayes holokauszttörténészt parafrazeálva, a kisebbségekkel szemben elkövetett ellenséges cselekedetek a többség által rájuk vetített elképzeléseken alapulnak, és a többség „gyilkos szándékainak” megvalósítását lehetővé tevő körülményeken.3 Esetünkben mindkét tényező kölcsönösen összhangba került. A keletről történő bevándorlás korlátozásának ideológiája és az erre alapuló hangulatkeltés, mely az „idegen elemeknek” bélyegzett emberek kitoloncolását követelte, már a késő 19. század óta napirenden volt a magyar nemzetpolitikában. A két világháború közötti időszakban azonban ez a követelés látványosan erőre kapott, részben a Magyarországon létező egyedi, felszín alatti politikai áramlatok, részben az 1930-as évek náci ideológiájának hatására. A sokat ócsárolt „galíciánereket” – a közbeszédben ez a mindenkire ráragasztható címke példázta az „idegen elemeket” – a magyar társadalom minden gondjáért-bajáért felelőssé lehetett tenni. A két világháború között valójában nem az volt a kérdés, sikerül-e kiebrudalni őket, hanem az, hogy mikor sikerül megtalálni a megfelelő „körülményeket”, és azt a másik országot, vidéket vagy területet, amelyik hajlandó befogadni ennyi embert.

Európa keleti szélén a náci Németország Szovjetunió elleni támadása hozta el a várva várt „körülményeket”. 1941. június 22-én Németország megindította a Barbarossa-hadműveletet, és behatolt a Szovjetunióba. A német haditerv készítői úgy számoltak, hogy a kommunista állam gyorsan – néhány héten belül – összeomlik. A háború addig nem látott események egész láncolatát robbantotta ki Európában és az egész világon. A magyar felső vezetés tisztában volt a németek szándékaival.4 Abban a reményben, hogy megóvhatja az 1938 és 1941 között Magyarországhoz visszacsatolt és elfoglalt területeket, illetve a Romániával szembeni politikai manőverezés jegyében öt nappal később Magyarország belépett a háborúba Németország oldalán, keleti szomszédja ellen. Sem Hitler, sem a német hadvezetés nem kérte ezt a katonai segítséget. Ennek ellenére egy Kassa elleni, 1941. június 26-i légitámadás után – melyet állítólag szovjet gépek hajtottak végre – Magyarország kapva kapott az alkalmon, és csatlakozott a Szovjetunió megtámadásához. Máig találgatják, nem német kezdeményezésre hajtották-e végre a kassai légitámadást, hogy Magyarországnak megfelelő ürügye legyen a hadba lépésre. Mindenesetre az ország lelkesen bekapcsolódott a háborúba, amit erősen szorgalmazott a magyar katonai és politikai vezetés, akár kérték ezt a németek, akár nem. 1941. június 27-én Magyarország hadat üzent a Szovjetuniónak.5

Másnap a Magyar Királyi Honvédség átlépte a határt, majd a Kárpát-csoport mélyen behatolt Ukrajnába, később Dél-Oroszországba. A 17. német hadsereg alá rendelt Kárpát-csoport feladata kezdetben a németek tehermentesítése volt, továbbá a Dnyeszter minél gyorsabb elérése, és a folyó hídjainak biztosítása. Július 6-ra a Kárpát-csoport jelentős területeket vont ellenőrzése alá Galíciában, és előretolt egységei 1941. július 10-én elérték Kamenyec-Podolszkij városát.6 Magyarország tehát megszerezte Galícia déli és keleti részének irányítását, ami egyúttal lehetőséget teremtett arra, hogy az úgynevezett nemkívánatos elemeket, hontalan menekülteket, avagy „idegen” zsidókat, a vegyes házasságok keresztény házasfeleit, sőt néhány „megbízhatatlan” ukránt is kitoloncoljanak az országhatáron túlra. Érdemes megfigyelni, hogy a „deportálás” szó egyszer sem fordul elő a hivatali zsargonban. Helyette, akárcsak a náci szóhasználatban, „kitelepítés” „kitoloncolás”, „mentesítés a zsidóktól” stb. olvasható.

Az elképzelést viszonylag zökkenőmentesen sikerült átültetni a gyakorlatba, ideértve a zsidók összegyűjtését, elszállításukat Galíciába, majd végső, váratlan magukra hagyásukat erdők, mezők, dűlőutak közepén. Könyvem harmadik fejezete áttekintő képet ad a döntéshozatal folyamatáról, amely a kitoloncoláshoz vezetett, továbbá a tényleges modus operandiról, amellyel a szállítás megvalósult. Míg a Szovjetunió elleni német támadás közvetett módon jelentős tényezővé vált ezeknek a magyar zsidóknak a kitelepítésében, maguk a német hatóságok hevesen ellenezték áthelyezésüket az egyelőre bizonytalan helyzetű, nem pacifikált háborús övezetbe. A területről, melyet Németország a Lebensraum kiterjesztésének tekintett, még folytak a viták.7 Németország sok diplomáciai üzenetváltással, katonai távirattal és személyes közbenjárással fejezte ki tiltakozását amiatt, hogy Galíciát a magyar zsidók lerakatának használják, ami mutatja, mennyire elégedetlen volt Magyarország és Románia eljárásával.

A magyar fél belépése a háborúba a lehető legjobb feltételeket teremtette meg magyar földön az etnikai tisztogatásokhoz – maga a kifejezés persze később és más összefüggésben keletkezett. A zsidók kitoloncolásának gondolata napirenden volt a magyar politikai közbeszédben, és jelentős társadalmi konszenzus támogatta. Ahhoz, hogy ez be is következzék, nélkülözhetetlen volt a politikai élet, a hadsereg és a közigazgatás három fontos figurája – Kozma Miklós, Kárpátalja8 kormányzói biztosa, Werth Henrik vezérezredes, a Magyar Királyi Honvédség vezérkari főnöke, illetve Pásztóy Ámon, a Külföldieket Ellenőrző Országos Központi Hatóság (a továbbiakban: KEOKH) vezetője. Ők voltak a deportálások előmozdításának, engedélyeztetésének s végül kivitelezésének katalizátorai. Az akkori miniszterelnök, Bárdossy László támogatta az elképzelést, és a küszöbönálló kitoloncolások engedélyezőjének szerepét játszotta el.

Míg Kozma azt kezdeményezte, hogy Kárpátalját tisztítsák meg a zsidóktól, akiket a földrajzilag legközelebbi vidékre, Galíciába toloncoltak, a Werth irányítása alatt működő vezérkar merészebb tervet dédelgetett: annyi zsidótól akartak megszabadulni, amennyitől fizikailag lehetséges volt. Következésképpen más területek is szinte rögtön csatlakoztak a koncepcióhoz. A kitoloncolás jogi kereteit megfogalmazó KEOKH központi szerepét és az általános irányvonal kidolgozását a második fejezet tárgyalja. A magyar honvédség eközben a megvalósítás gyakorlati tervével állt elő, és a kitoloncolási művelet „öklének” bizonyult. László Dezső (akkor vezérőrnagy, később altábornagy) 1941. július 9-én, a kitoloncolások előtt kelt utasítása egyértelmű képet ad a műveleti terv előkészületeiről. A vezérkar egyik legrendíthetetlenebbül nácibarát tábornokaként ekképpen írt a behatoló csapatoknak: „Ezt a megszállt területet sokáig szeretnénk kezünkben tartani, […] hogy erre a területre a nemkívánatos honi elemeket, zsidókat és ukránokat áttelepíthessük.”9

A kiutasítottak létszámát csak megbecsülni lehet, a hozzávetőleges számok 17 500-tól 40 000-ig terjednek. A KEOKH irataiból kiolvasható hivatalos adatok pontosabbak, 17 656 főről szólnak, ami nagyjából megfelel a nyilvántartásokban följegyzett lengyel és orosz nemzetiségűek számának. De ebben nem csak zsidók vannak benne.10 A kitoloncoltak demográfiai adatait talán pontosabban is meg lehet határozni. A Galíciába telepítettek nagyjából kétharmada érkezett Kárpátaljáról és Észak-Erdélyből. Ehhez hozzávehetjük a Budapesten begyűjtött zsidók ezreit, továbbá nagyszámú más nemzetiségű személyt és az internálótáborok külföldi menekültjeit.

A budapesti hatóságok viszonylag pontos kimutatásokat vezettek a fővárosból deportált személyekről – az ő számuk 4000 körül lehetett. Azt azonban nem tudták ellenőrzésük alatt tartani – és kevés ismeretük volt róla –, hogy mi történik azokkal, akiket vidéken a katonaság és a rendfenntartó erők szakítottak ki az otthonukból. Ez különösen igaz a katonai ellenőrzés alatt álló kárpátaljai és erdélyi területekre, ahonnan sok falu teljes zsidó lakosságát kitelepítették – köztük magyar állampolgárokat is. A deportáltakat összegyűjtő katonai teherautók a vasútállomásról gyakran közvetlenül Galíciába vitték az emberszállítmányt, és nem törődve a nyilvántartásba vételi előírásokkal, kihagyták a kőrösmezei hivatalos átmeneti tábort.

A könyv negyedik és ötödik fejezete a Galíciára gyorsan lesújtó katasztrófát tárgyalja. A katasztrófa részben a több ezer magyar érkezése miatt következett be, ami összezavarta a terület addig is ingatag etnikai keverékét, részben pedig a kibontakozó náci intézkedések miatt, melyekkel „zsidómentessé” (judenrein) akarták tenni Galíciát. A gyilkosságok egy teljes esztendőn át tartottak. Fél éven belül a deportáltak nagy többségét kivégezték – vagy ukrán szabadcsapatok lőtték bele őket erdőkben és a Dnyeszter partján a frissen megásott tömegsírokba, árkokba, vagy náci kivégzőosztagok. Sokan pusztultak el az éhezés, a bántalmazás vagy a galíciai vándorlás viszontagságai miatt is.

Ez a két fejezet bemutatja a történet három utolsó lépcsőfokát, benne a magyar zsidók váratlan és nem kívánt beáramlásának gyakorlati megoldását; a példa nélküli tömeggyilkosságot Kamenyec-Podolszkijban; az ezt követő mészárlásokat Galíciában 1941 őszén; valamint százezrek gáz általi, ipari méretű megsemmisítésének bevezetését 1942 tavaszán. Ily módon a deportálásoknak további előre nem látható és rettenetes következményei lettek, mind a magyar zsidóság, mind az Endlösung gondolatának kialakulása és megvalósítása szempontjából.

A lakosság kitelepítésének száraz statisztikai adatai nem képesek érzékeltetni a halált, pusztítást, szenvedést és nyomorúságot, ami az emberek erőszakos elhurcolásával járt. Az „emigráció” szó szabályszerű lépést idéz fel, jól összeválogatott poggyásszal és jól körvonalazott tervekkel. Ám ha az embert kiűzik a saját otthonából, ahonnan csak egyetlen ládát és mindössze háromnapi élelmet vihet magával, az valami egészen más; arra nincs megfelelő kifejezés. Ebben az állapotban az ember semmit nem tud – sem azt, mennyi ideig tart majd az utazás, sem azt, mi az út végállomása, sőt azt sem, miről fogja felismerni, hogy ez már a végállomás.

Az „etnikai tisztogatás” viszonylag új szókapcsolat, a gondolat azonban a legkevésbé sem új. Míg a szótári definíció valamelyik nemzetiségi, etnikai vagy vallási csoport módszeres meggyilkolásáról beszél, a tisztogatás nem torkollik szükségszerűen népirtásba – bár ez gyakran megtörténik. Az etnikai tisztogatásba gyakran beleértődik az emberek kitelepítése vagy száműzése, akik a valószínű testi trauma mellett mentális gyötrelmeknek és pszichikai sokknak is ki vannak téve. Az átéltek törlik a kollektív emlékezetet, azt az érzést, hogy valaki a nemzeti közösségéhez, a közvetlen környezetéhez és az otthonához tartozik.

Valami nagyon hasonló történt a Magyarországról kitoloncolt zsidókkal. Több mint 20 000 személy átdobása a határon túlra és menekültté válásuk egy idegen országban nem tekinthető rendkívüli jelenségnek – a második világháborúval összefüggésben semmiképp sem. Tömeggyilkossággal egybekötött hatalmas demográfiai változtatások jellemzőek voltak mind a szovjet, mind a náci tervekre és intézkedésekre.11 A náci Németország példáját minden szövetségese követte, és ilyen vagy olyan formában lakosságcserét vagy kényszerkitelepítést hajtottak végre. Zsidók százezreinek kiutasításában Románia járt az élen.

A hatalmas méretű etnikai tisztogatás a háború lényegéhez tartozott. A magyar zsidók kitoloncolása az akkori idők uralkodó normáit képezte le. Maguk a deportálások ideológiailag megalapozottan és politikai szempontból nem légüres térben történtek, sőt, a nélkülözhetetlen precedens sem hiányzott. A Délvidékről, az egykori jugoszláv Bácskából nem kevésbé széles körben telepítettek ki zsidókat és szerbeket a németek megszállta Szerbiába, ez szolgáltatta a precedenst. Igaz, hogy a motiváció és a magyarázat nyilvánvalóan különbözött a két kitelepítéskor, a délvidéki művelet mégis előjáték és minta volt a magyar katonaság és a magyar politikai vezetés számára a galíciai deportálásokhoz.12

Magyarországon és nagyrészt Romániában is a német politikától függetlenül zajlott a zsidók üldözése és kitoloncolása – sőt, mindkét országban gyakran a németek kifejezett kívánsága ellenére. A két csatlós állam a német kéréseket figyelmen kívül hagyva a kibontakozó háborút használta fel saját „zsidókérdése” megoldására. A magyar művelet – ezrek kitoloncolása – a szó eredeti értelmében volt etnikai tisztogatás. Mi több, az egész kárpátaljai deportálás egyik kitalálója, Meskó Arisztid maga nevezte „tisztogatási akciónak” a magyar zsidók begyűjtését és „ismeretlen” helyre való elszállítását.13

A könyv második fejezete rámutat, hogy a magyarok kezdeményezte deportálás története visszavezethető arra a 19. század második felében megmutatkozó kettősségre, ahogyan a politika és az értelmiség fogadta a galíciai stetlekből (jiddis ’város’) nyugatra tartó zsidókat (Galícia akkoriban osztrák tartomány volt). Ezeket a zsidókat gyakorlati megfontolásokból osztrák állampolgárnak tekintették, ezen az alapon tehát belső mozgásról beszélhetünk. Míg e bevándorlók többsége végül Amerikában kötött ki, jócskán jutott belőlük Bécsbe, Berlinbe, Párizsba és Londonba is, valamivel kisebb részük telepedett le Budapesten. Európában a keleti zsidók, avagy (ahogy akkor nevezték őket) az Ostjuden ügye politikai viharokat kavart, mind kormánykörökben, mind az addigra már beilleszkedett és asszimiláltabb zsidó közösségekben. Magyarországon a bevándorlók többsége három, a fővárostól távol eső régióban élt: a Felvidék déli részén, Kárpátalján és Észak-Erdélyben, félkört alkotva a határ közelében. Az 1941-es deportálások elsősorban innen történtek, legfőképp Kárpátaljáról.

Mikor arra keressük a választ, miért épp a zsidó közösségeket, ráadásul a periférián élőket választották a kitoloncoláshoz, hiba volna pusztán „vallási” nyomon elindulni. Az 1930-as évek végére a „zsidó” szó átalakult, már nem vallást jelölt, hanem faji-nemzeti tartalmat kapott. Werth Henrik vezérezredes a Magyar Királyi Honvédség vezérkari főnökeként vetette fel 1941. augusztus 19-i memorandumában, hogy Magyarországot etnikai szempontból homogén állammá kell tenni, mégpedig nagyszabású etnikai tisztogatás révén – amibe beleértette más, jóval nagyobb lélekszámú nemzetiségek alapos megritkítását is a Magyar Királyság újonnan megrajzolt határain belül: csaknem hétmillió embert érintett volna a lakosság kitelepítése. A kezdeményezést magáévá tette a katonai vezetés, a kormány civil tagjai azonban nem voltak hajlandók elfogadni. Sőt, amikor Werth végül beterjesztette javaslatát a miniszterelnökhöz, az elgondolást Bárdossy „fantasztikumnak” nevezte.14

Nem az antiszemitizmus és a rasszizmus volt a kizárólagos tényező; a zsidókon túl is sok-sok problematikusnak tekintett identitású áldozata volt az intézkedéseknek, és bőségesen találtak indokot is a kitelepítésükhöz. A „galíciánerek” kijelölése sem csak a fajvédő ideológiából vagy vallási gyűlöletből fakadt, sőt, nem is csupán etnopolitikai alapú volt. Egyedülálló magyar fejezete volt ez a holokausztnak, amely a náci elképzelésektől függetlenül bontakozott ki. Nem szigorú rasszista doktrínán nyugodott, megvolt a maga sajátos dinamikája és logikája. Fajvédelem, politikai haszonszerzés és szerteágazó gazdasági tényezők egymástól való függésben és kölcsönhatásban álltak az 1941-es deportálások idején – nem beszélve a kapzsiságról és az anyagi okokról. A tömeges kitoloncolás helyi szinten hasznot hozott. Ahogy Götz Aly megfogalmazta: forrása „a hét főbűn közül a legkevésbé kívánatos, az Irigység”.15 Közben persze nem hagyható figyelmen kívül a kormánykörök politikai haszonlesése sem.

A kitoloncolás lendülete sikeresen elegyítette a faji és politikai antiszemitizmust a leplezetlen és olykor egészen kisstílű nyerészkedéssel. Márai Sándor mint kortárs megfigyelő így összegzett: „Volt, aki zsidó patikáról ábrándozott, más a zsidó földről és a zsidó lakásról.”16 Az egymást követő zsidótörvényeket, melyek a zsidók gazdasági és kulturális fölényét voltak hivatva korlátozni az országban, a peremvidékeken alkalmazták a legszigorúbban. A zsidók vállalkozási engedélyeinek visszavonása, a zsidó tulajdonban lévő kereskedelmi cégek és mezőgazdasági üzemek elkobzása, a zsidó közalkalmazottak elbocsátása ezekben a körzetekben katasztrofális gazdasági következményekkel járt. Ráadásul eleve ezek voltak a legszegényebb, legelmaradottabb vidékek, ahol a zsidókból alakult volna ki a középosztály.17

A deportáltak jelentős többsége a 19. század utolsó évtizedeiben telepedett le Magyarországon. Ugyanakkor olyan zsidókat is deportáltak, akik hosszú évtizedek óta az országban éltek, de nem szereztek be állampolgársági papírokat; továbbá Európából érkezett, Nansen-útlevéllel rendelkező menekülteket18 (akik az ausztriai cseh területek és más nyugat-európai vidékek német annektálása után hagyták el otthonukat, és internálótáborokba helyezték el őket); sok tucat politikailag megbízhatatlannak tartott ukránt; és nem kevés olyan zsidót is, akinek rendben voltak az állampolgársági papírjai.19 Mivel a húszas-harmincas években – elsősorban Budapesten – megnőtt a vegyes házasságok száma, keresztény családtagok is fennakadtak a szűrőn.

A civil közigazgatás és a katonai hatóságok egyaránt érzéketlenül és példátlan kegyetlenséggel hajtották végre a kitoloncolást, ami hol az ukrán különítmények, hol meg a náci kivégzőosztagok által elkövetett tömeggyilkosság-hullámhoz vezetett. Több mint 20 000 deportált begyűjtése, szállítása és teljesen esetleges szétszórása széles galíciai területen – mint azt az amerikai követ, Herbert C. Pell is hangsúlyozta – törvénytelen volt, és szembement a nemzetközi egyezményekkel. Fél éven belül a kitaszítottak 90 százaléka osztozott a helyi zsidók sorsában: vagy holtan lebegett a Dnyeszter vizén, vagy belelőtték az egyik tömegsírba, vagy megölte valamelyik arra járó ukrán különítmény, vagy kivégezte az egyik SS-osztag – ezeket az osztagokat hathatósan segítették az ukrán rendőri erők és a német (tartalékos) rendfenntartó zászlóaljak.

Miért éppen Galícia?

Nem volt véletlen, hogy pont Galícia vált nagyszámú ember lerakodótelepévé. Galícia ugyanis mindig „vitatott terület” volt, nemzetiségek, vallások, identitások bonyolult hálózata. Anne Applebaum jellemzését kölcsönvéve ez a környék tipikus „határvidék”, ahol úgy radírozgatták ki és húzták meg újra a határokat, mintha ceruzával lettek volna odarajzolva. Később a vidék valóságos „véres övezetté” (Timothy Snyder kifejezése) vált. Náci tisztségviselők sötétebb képet festettek a helyzetről. Fritz Katzmann SS-altábornagy (Gruppenführer), a galíciai náci népirtás egyik szülőatyja így írta le: „Galícia – hála a világszerte ismert »galíciai zsidó« kifejezésnek – olyan pont volt a glóbuszon, amely elsősorban a zsidóiról volt közismert. Itt sűrű tömegben élt egy olyan sajátos tenyészet, amely a világ zsidóságának következő nemzedékét termelte ki.”20

Érdekes megfigyelni Galícia átváltozását határövezetből véres övezetté. A mintegy 30 000 négyzetkilométernyi terület sokszínű etnikai keverékét ukránok, lengyelek és persze zsidók alkották. Abban az időben Galícia az etnikai, vallási és nemzeti ellenségeskedés forrongó katlana volt, és a több ezer magyarországi zsidó érkezése csak olaj volt a tűzre. A zsidókkal szembeni erőszakoskodás nem volt újdonság errefelé; az Osztrák–Magyar Monarchia felbomlása óta a politikai élet napirendjén szerepelt, baljós előjeleként a negyvenes évek rémségeinek.21

Amikor a Wehrmacht megszállta a Szovjetunió nyugati részét, egyik napról a másikra megváltozott minden.

A megszállásra következő galíciai népirtás három hullámban ment végbe, ahogy tömeggyilkosságok árasztották el Ukrajnát és a Szovjetunió más területeit is, szorosan követve a holokauszt időrendjét, ideológiáját és dinamikáját. A népirtás náci politikája jól megfigyelhető mintázat szerint radikalizálódott. Első hulláma nagyjából 1941 augusztusában és szeptemberében párhuzamosan bontakozott ki a háborús cselekmények kezdetével és a német hadsereg gyors előretörésével. A megsemmisítő egységek szorosan a harcoló alakulatok nyomában haladtak, egyeztetve velük az ukrajnai népirtást illető terveket. Viszonzásul a hadsereg azt kérte ezektől a biztonsági erőktől, hogy „rendezzék a hátország biztonsági problémáit” – amihez logisztikai támogatást is nyújtott. A gyilkolás kezdetben még esetlegesen történt, módszerei kísérleti stádiumban voltak. Volt bennük személyesség – szemtől szemben ölték meg az áldozatokat. Ez az időszak akkorra tehető, amikor a körzeti vezetők, miután Berlin nagyjából szabad kezet adott nekik, széles körű gyilkoláshullámot indítottak el, de még Himmler vigyázó tekintete alatt. A legsúlyosabb rémtett kétségtelenül a „kamenyec-podolszkiji mészárlásként” emlegetett tömeggyilkosság volt, amely egyszerre jelentette a magyar zsidók határon túlra toloncolását is. Három nap leforgása alatt, 1941. augusztus 27-én, 28-án és 29-én 23 600 áldozatot, köztük a becslések szerint 14 000–16 000 magyart lőttek le és hagytak tömegsírban.22

A kamenyec-podolszkiji mészárlást követően, ahogy nyár végén a hatalom a hadsereg kezéből átkerült a polgári közigazgatáséba, Dél- és Kelet-Galíciában a náci biztonsági szolgálatok – az elsőhöz hasonló vad kegyetlenséggel – megkezdték a megsemmisítés második hullámát. Számos rendfenntartó erőre támaszkodó, SS-tisztek által vezetett különféle gyilkos osztagok lepték el a területet, és 1941 utolsó öt hónapjában több mint félmillió zsidót öltek meg. Köztük ott voltak a Magyarországról kitoloncoltak is. Ezt a hullámot jelezte a módszeres galíciai gettósítás is, bár e tény kevésbé ismert, és kevesebb dokumentum maradt fenn róla. A gettókba zárás kizárólag a zsidó népesség létszámának csökkentésével volt megoldható. A gyilkosságok különösen intenzív szakaszukba értek októberben, amikor a közösségek összehangolt megtizedelése folyt. A gettók méretének csökkentése a zsidók tömeges lelövésével zajlott, de ezt nem az Einsatzgruppék („bevetési csoportok”, a frontvonal mögött működő mozgó kivégzőosztagok) és nem is a hadsereg, a Wehrmacht egységei végezték, hanem a biztonsági rendőrség (Ordnungspolizei, ORPO) és a tartalékos rendőrzászlóaljak, a helyi német városi közigazgatás lelkes együttműködésével. Ezt a szakaszt leginkább „közösségi alapú” irtó hadjáratnak lehet nevezni, a kibontakozó vérfürdőben helyi ukrán rendőri különítmények is mellékszerephez jutottak. A nácik terveiben a gettó elválaszthatatlanul összekapcsolódott a népirtás politikájával. Ez a gyilkossági hullám elsöpörte a deportálások maradék túlélőinek nagy részét. A második hullámban a helyi zsidó közösségek sorsa elvált a deportáltakétól. A nácik mindkét csoportra kimondták a halálos ítéletet, de mindig a deportáltak jelentették a megsemmisítés elsődleges célpontját.

Az irtó hadjárat utolsó, harmadik hulláma, a galíciai teljes megsemmisítés – amelynek az utolsó magyarországi menekültek is áldozatul estek – már az Endlösung, a végső megoldás iparszerű emberölésének fogalmát vezette be. Magát az Endlösungot a bełżeci megsemmisítő táborba tartó transzportok definiálták 1942-ben.23 A megbízást a wannseei konferencia határozata adta 1942. január 20-án. Bár ekkorra már csak a magyar zsidók kicsiny töredéke volt életben, ők menthetetlenül a végső megoldás áldozataivá váltak.

Ezekhez a deportálásokhoz tartozott még egy járulékos jelenség, melyet ez idáig alig vizsgáltak, pedig ugyanannyira fontos. A hatodik fejezet tárgyalja majd a nemi erőszak hullámát, amelyet „szexualizált erőszaknak” is mondhatnánk, és a gyilkosságok velejárója volt, pontosabban megelőzte őket. A szakirodalom hallgatásának oka részben a csekély számú áldozati tanúságtétel. Nem kevésbé fontos az erőszaktevők csöndje, akik hallgattak ezekről a bűneikről. Végül pedig a kutatók – túlnyomórészt férfiak – szintén szűkszavúan említették ezt a fájdalmas témát. Mindenesetre e tárgyban csak a legutóbbi időkben indult meg a nyílt beszéd, és elsősorban kolléganők részéről.

A holokauszt kontextusa

Sok és sokféle kérdés kapcsolódik az 1941-es magyar deportálásokhoz. Ezek közül is a legelső: honnan eredt a gondolat, hogy a magyar társadalomba és kultúrába jól beágyazódott emberek ezreit deportálják? Mint említettük, a magyar honvédség kulcsszerepet játszott a zsidók begyűjtésében és deportálásában. A kormányrendeletek és a helyi közigazgatási politika vizsgálata élesebb fényt vet a motivációkra és az alapelvekre. Azzal a kiegészítő kérdéssel is szembe kell néznünk, hogy ezek a deportálások miként illeszkedtek a szélesebb történelmi összefüggésrendszerbe. A magyar deportálások és a belőlük következő galíciai gyilkosságok lökést adtak a teljes európai zsidóság kiirtására irányuló náci terveknek. De vajon aberrációról kell beszélnünk, vagy egy mintázat előre kiszámítható részéről? Milyen hatást gyakoroltak az 1941 nyarán és őszén végrehajtott magyar akciók az Endlösung kifejlődésére? S ha katalizátorként működtek, és előre jelezték, illetve kiváltották az ukrajnai holokausztot, milyen következményekkel jártak, és mi volt a szerepük a deportálásoknak a tűz lángra lobbantásában?

Esett már szó arról, hogy az 1941-es kitoloncolás nem teljesen feltáratlan fejezete a magyar holokausztnak, összefoglaló szintézis azonban még nem született a témában.24 Ez a narratíva ugyanakkor túllép a magyar történelem szűk keretein. Számos kényszerítő erejű ok van rá, hogy felderítsük a történetet: (1.) a deportálások és a belőlük következő tömeggyilkosságok mennyiségi és minőségi ugrást jelentettek a holokauszt krónikájában – ez volt az első eset, amikor az elpusztított emberek száma elérte a tízezres nagyságrendet; (2.) ezekkel a deportálásokkal jelent meg először a „totális” népirtás fogalma: szisztematikusan öltek meg férfiakat, nőket és gyerekeket; (3.) a magyar hatóságok – a nemzetközi normákat semmibe véve – menedékjoggal bíró külföldi menekülteket is kitoloncoltak; (4.) a kamenyec-podolszkiji mészárlást a német katonaság kezdeményezte és határozottan kérte, ezzel válaszolt a nincstelen menekültek beözönlésére, teljesen beleágyazva a gyilkosságokat a kezdődő népirtásba. A Wehrmacht és az SS együttműködése a genocídiumban híven tükrözte a Heinrich Himmler és a hadsereg vezetése közötti egyetértést a „zsidókérdés” megoldásáról;25 végül (5.) a korábban példa nélküli vérfürdőbe torkolló kitelepítésről szinte azonnal tudomást szereztek a legkülönfélébb galíciai zsidó közösségek, sőt a magyarországiak is, továbbá a brit, az amerikai és a szovjet kormány, majd valamivel később a nemzetközi sajtó.

Számos forrásból lehet feltárni a tragédiát: rendelkezésre állnak bírósági tárgyalások leiratai, a túlélők személyes elbeszélései, de a közelmúltban felfedezett dokumentumok is – ezek mind új nézőpontot kínálnak a megértéshez. Alapszinten a magyar zsidók deportálása idején a Magyar Királyi Honvédségben szolgáló katonák és munkaszolgálatosok is közelről megismerhették a galíciai rémálom részleteit. A holokauszt megemészthetetlen borzalma mélyebbre hatol az emberi tudatban a tragédia „személyre szóló dimenziója” miatt. Természetes, ha valaki mind az áldozat, mind a hóhér nézőpontjára kíváncsi. A tragédia egyik pillanatképe, amikor a nadvirnai (lengyelül Nadwórna) gettó foglyainak egyik csoportját nyolc hónappal később visszavezénylik a vérengzés helyszínére, azzal a feladattal, hogy még több földet hordjanak a tömegsírra, amelyben a családtagjaik is ott fekszenek. Az ott eltemetett emberek között sok magyar is volt. Az egyik gettóbeli fogoly úgy emlékszik, hogy a gödörhöz közeledve észrevettek „egy lerágott kezet, amely egy tömegsír közepéből mutatott az ég felé […] mintha vádolná Istent és az embereket”.26

A vérontásban aktívan részt vevő rendőrökkel és SS-tisztekkel szemben lefolytatott büntetőeljárások jegyzőkönyvei bepillantást engednek a tömeggyilkosságok technikai részleteibe. Megbánást nemigen találni bennük. A „személyes” nézőpontot képviseli az a katona, aki kezdetben vonakodott zsidó csecsemőket ölni, de hamarosan rutinból csinálta: „A tizedik próbálkozásra már nyugodtan céloztam, és magabiztosan lőttem a sok nőre, gyerekre és csecsemőre. […] A csecsemők nagy ívben szálltak a levegőben, mi meg még a levegőben miszlikbe lőttük őket, mielőtt beleestek volna az árokba és a vízbe.”27

Ez a katona sportnak tekintette a csecsemőgyilkosságot, szórakoztató céllövészetnek, és nem a megsemmisítés hatékony taktikai eszközének. Pontosan tudjuk, hogy a gyerekeket és a csecsemőket rutinszerűen élve dobálták be a gödörbe. A rovnóiak tanúságtétele is ezt igazolja: „A gyerekekre nem lőttek – nem akartak rájuk töltényt pazarolni –, helyette inkább úgy, ahogy voltak, élve bevágták őket a gödörbe.”28 Ezt az idézetet érdemes összevetni a kivégzett zsidó gyerekeket felsoroló listákkal az Einsatzgruppék aprólékos gonddal legépelt jelentéseiben.

Voltak persze szemtanúk is. A Szovjetunió levéltáraiban elhelyezett vallomásaik megsárgult, kézzel írott lapjai igen értékesek. Az egyik tanúnak, aki az események idején még csak kisgyerek volt, a közelmúltban szembe kellett néznie gyermekkori traumájával. Ekképpen írta le a kivégzőhelyet: „Tankcsapda volt a frissen feltöltött gödör, amibe belelőtték a zsidókat. A föld még mozgott, mintha lélegzett volna, mintha még nem halt volna meg mindegyik.”29 Ezek az akaratlan résztvevők olykor maguk is áldozatok, akik megteremtik a kapcsolatot a két csoport között. Beszámolóik a személyesség erejével világítják meg a bonyolult történelmi valóságot. Azok az ukránok, akiket a németek 1941-ben a tömegsírok megásására vagy befedésére kényszerítettek, egyúttal tanúk is voltak e sírok felnyitásakor, 1944-ben. A magyar zsidók („nem volt senki, aki megsirassa őket”) maradványait őrző kamenyec-podolszkiji felnyitott sír szélén állva az egyik vizsgálóbizottsági tag „egy élve eltemetett kisfiú holttestét látta. Onnan lehet tudni, hogy még élt, ahogy a kis kezével a fejét fogta, a térdét állig felhúzta, és a hátát meggörbítette, mert megpróbálta fölemelni a rá nehezedő súlyt.”30 Ezeknek a tanúknak köszönhető, hogy meg tudjuk erősíteni a szovjet tényfeltárók észvesztő statisztikáit, melyek egyike szerint – egy közeli, Plebanyivkában véghez vitt tömeggyilkosság során – „az áldozatok 35 százaléka azonnal belehalt a lövésekbe, 50 százalékuk megsebesült, 15 százalékukat pedig élve temették el”.31

A személytelen arányszámok magyar áldozatokat is magukba foglalnak. Ez pedig felveti a bonyolult kérdést: mit lehetett volna tenni a deportálások leállításáért és a megmaradt túlélők megmentéséért? Idekapcsolódik az elsődleges felelősség nehéz kérdése is. A könyv hatodik és hetedik fejezete fogja bemutatni, hogy bizonyos értelemben a megmentés és a felelősség ugyanannak a történetnek a két oldala.

A magyar történelem nagy paradoxona: miként lehet megmagyarázni, hogy ami a zsidók számára „a csodálatos lehetőségek” földje volt a 19. század második felében, néhány évtized alatt olyan országgá változott, amely azután visszavonhatatlanul száműzte és három évvel később gázkamrába küldte őket? Jogi szempontból nézve a magyar kormány bűnrészes lett tömeggyilkosságban, amennyiben 1941-ben megkezdte a deportálásokat, a későbbiekben pedig megtagadta a túlélők visszafogadását – zsidókét és keresztény családtagjaikét egyaránt. S tette mindezt úgy, hogy közben volt titkos információja a frissen megszerzett területeken zajló népirtásról. Visszatekintve az 1941-es deportálások egy működésképtelen politikai rendszer ostobaságát tanúsítják – a rendszer rövid távú politikai sikereket hajszolt úgy, hogy elfogadott egy „kulturálisan létrehozott” képet, egy saját maga által kreált délibábot a belső ellenségről, a galíciai zsidóról. Ez a délibáb eltorzította a történelmi valóságot, a kormány pedig lábbal tiporta a nemzetközi normákat és a nemzetközi jogot.

Magyarországon belül – leszámítva néhány, a lelkiismeretre apelláló hangot és az egyéni mentőakciók kísérleteit – kezdetben ijesztő csend honolt. Ezt a csendet, melyre talán jobban illik a hitetlenkedés szó, torokszorítóan fejezte ki Elie Wiesel Mojse, a samesz történetében. Mojse, miután hazatért Galícia poklából, a hallgatás falába ütközött. Ezeknek a zsidóknak az eltávolítása zökkenőmentesen zajlott le. Sehol egy felgyújtott zsinagóga, sehol egy betört kirakat, egy kifosztott üzlet, és nem voltak zavargások vagy tüntetések sem – csak néhány vidéki tisztviselő elégedetlenkedett, hogy a rendelkezésre álló idő rövidsége miatt nem lehetett a teljes zsidó közösséget kitoloncolni.

A válaszreakciók hiánya gyorsan közös, lendületes akcióba csapott át a kitoloncolás szabályainak módosítására, illetve a művelet teljes leállítására. A zsidó közösség, élén Weiss Edith bárónővel, minden erőfeszítést megtett (javarészt a színfalak mögött), hogy először is korlátozza a deportálás hatályát, majd pedig támogassa a Galíciában magukra hagyott ezreket. Akadtak olyanok is, akik nem érték be a vádlóan felemelt mutatóujjal – ilyen volt Slachta Margit, a korszak egyik köztiszteletben álló erkölcsi és vallási hangja. Ő az erkölcsi felelősség kérdését is firtatta. Már 1941. július 29-én szóba hozta a kérdést abban a levelében, melyet közvetlenül az államfő, Horthy Miklós feleségének címzett. A deportálások kérdésében nem kerülgette a forró kását: „Mint keresztények Isten és vallásunk parancsainak legsúlyosabb megsértését látjuk benne. Mint magyarok nem tűrhetjük szó nélkül a magyar becsületnek azt a bemocskolását, amit ezek a szörnyűségek jelentenek.” A kitoloncolások leállításáért és a száműzöttek megsegítéséért folytatott küzdelem egyik kulcsfigurájaként szókimondó levelével a középpontba állította Magyarország felelősségét.32 Slachta nem állt egyedül a deportálás erkölcsi és jogi alapjainak megkérdőjelezésével. A zsidó közösség vezetői mellett nemzetgyűlési képviselők, városi vezetők, az arisztokrata elit néhány tagja és – ami legalább ennyire fontos – az amerikai követ, Herbert C. Pell is csatlakozott Slachta küzdelméhez a deportálások leállításáért.

A tömeggyilkosság nem 20. századi találmány, de a holokauszt miatt tragikus védjegye az egész évszázadnak. Ha Európa 1815 utáni, viszonylag békés korszakához képest tekintjük, akkor a 20. század első fele egyszer csak példátlan erkölcsi szakadékba zuhan: apokaliptikus erőszakba süllyed. Ha nem vesszük figyelembe az első világháború és a sztálini tisztogatások vérfürdőjét, még akkor is nagyjából 55 millió második világháborús halottal kell számolnunk. A holokauszt központi szerepe – 6 millió áldozat az összesen 55 millióból – vitathatatlan. Ezekben a viharos időkben a számtalan atrocitáshoz és mészárláshoz képest – hogy a népirtás rémisztő kísértetéről ne is beszéljünk – valamivel több mint 20 000 ember tömeges deportálása apróságnak tűnhet, de csak akkor, ha nem vesszük figyelembe a borzalmas következményeket.

Valószínűleg a nürnbergi perek példázzák a legáttekinthetőbben, hogy az atrocitások kitervelőit, kezdeményezőit és végrehajtóit is felelősségre lehet vonni. A holokauszt főbűnöseit, Hitlert, Göringet, Goebbelst, Himmlert és számos társukat mindannyian ismerjük. Az újonnan alkotott kifejezések, mint a „népirtás”, az „emberiesség ellen elkövetett bűncselekmény” vagy a „holokauszt” maguk is tanúsítják, hogy az emberek egyre inkább ráébrednek: valami rendkívüli és tragikus történt a második világháború során, amihez a megszokott szavak már nem elegendők. Ezzel az eszmélkedéssel egyidejűleg merült fel a felelősség kérdése.33

A magyar holokauszt és az 1941-es deportálások kutatása egyedi nehézségekbe ütközik. A nyolcadik fejezet – a deportálások végrehajtóiról és alapvető felelősségükről – mindenképp szükséges következtetése a könyvnek, csakhogy itt fölmerül az azonosítás problémája. Ugyanis a galíciai deportálás felelőseinek neve, például Bárdossy Lászlóé, Werth Henriké, Pásztóy Ámoné, Kozma Miklósé vagy sok más személyé az avatatlanok számára Magyarországon nem közismert, az országhatáron túl pedig végképp nem. Márpedig ezek a magyarok ugyanannyira vagy talán még nagyobb mértékben felelősek a magyar holokauszt korai szakaszáért, mint a náci kivégzőosztagok. A háborús bűnösök, ezen belül az 1941-es deportálások elkövetői elleni magyarországi perek a háború után rövid idő alatt lezárultak. Bármilyen gyenge volt is jogi szempontból a népbíróság, mégis megpróbált egységesen szembenézni a vádlottak bűnösségével vagy ártatlanságával. És sok olyan tiszt, vidéki közigazgatási vezető és kormánytisztviselő dolgozott akkoriban, aki gondoskodott róla, hogy a vezetők látomása véres valósággá váljék, ezek az emberek azonban nem kerültek bíróság elé.

Végül pedig találkozhatunk olyanokkal, akik felemelték a szavukat, vagy akaratlanul váltak megmentővé – ők lassan eltűntek a történelem ködében, de most egy röpke pillanat erejéig újból életre kelnek a túlélők videóra vett visszaemlékezéseiben. A totális kommunista hatalomátvétel után Magyarországon mind az ideológia, mind a kötelező hallgatás megnehezítette a hozzáférést ezekhez a történetekhez – elsősorban politikai okok miatt.

Az utóbbi években a holokausztkutatás új módszerek alkalmazásával igyekezett jobban megérteni a tömeggyilkosság politikai és egyéni motívumait. Könyvem mikrotörténelmi jellegű, középpontjában egy kulcsfontosságú „újdonsággal” – ez pedig a magyar holokauszt első felvonása és messzire ható, az Endlösung kialakulását befolyásoló következményei. De még egy mikrotörténelmi tanulmány felvázolásához is széles háttérre van szükség – tapasztalatok és indítékok sokaságára, hogy az 1941-es deportálások apró részletei is helyükre kerüljenek.

A kommunizmus bukása után ez a téma maroknyi magyar történész magánügye maradt. A kelet-európai történetírás persze hajlamos arra, hogy feketén-fehéren gondolja újra a múltat. Snyder kérdése nagyon is az elevenünkbe vág: „Vajon […] az igazsághoz hű történeti beszámoló ellenállhat a politikai nyomásnak?”34 Snyder nem ad választ, de kérdéséből következik, hogy a történetírásra ott leselkedik veszély, ahol a történelmet a jelen eszközének tekintik, s ezen belül a nemzeti történelmek Applebaum véleménye szerint „a történelem ismételt kisajátításai”. Kelet-Európában igen gyakori, hogy így vagy úgy, de mindenki áldozatnak érzi magát, mind személyében, mind a hazáját illetően. Ez pedig akadályozza a nemzeti lelkiismeret-vizsgálatot, amikor ártatlan ezrek kitoloncolásának bűnéről vagy a meggyilkolásukban való bűnrészességről esik szó.

A „nemzeti lelkiismeret-vizsgálat” annál is bonyolultabb, mert a galíciai kivégzéshullámokban nem a zsidóság volt az egyetlen áldozat, és nem a németek voltak a kizárólagos tettesek. A náci terv fő célja a zsidók teljes kiirtása volt. De a megszállás idején ukránok is mészároltak lengyeleket, németek ukránokat és lengyeleket, sőt ukránok is ukránokat.35 Anélkül, hogy túlhangsúlyoznánk az eleve meglévő antiszemitizmust, elmondható, hogy a holokauszt s benne a magyar zsidók megölése nem lehetett volna ennyire hatékony – vagy egyáltalán kivitelezhető – helyi segítség nélkül.36 Ehhez jön még az egymással ütköző érdekek szerint harcoló, kényelmetlen szövetségben álló német, román és magyar hadsereg közreműködése.

A deportálások pszichológiai és politikai megalapozása és az ebből fakadó kormányzati és háborús intézkedések rávilágítanak a Németország, Románia és Magyarország közötti szövetség súrlódásaira. Azután ott van még a kérdés, hogy a magyar deportálások miképpen illeszkedtek bele a németek ukrajnai holokausztterveibe. A holokauszt „rendkívül alacsony technikai színvonalú és csekély tőkeigényű” ügy volt; mire a treblinkai, chełmnói, majdaneki és auschwitzi halálgyárak működésbe léptek, már másfél millió zsidót öltek meg a megszállt keleti területeken.37

Snyder szavával élve Auschwitznak megvolt hozzá az ereje, hogy tompítsa a holokauszt kezdeti szakaszára jellemző, szemtől szemben végrehajtott gyilkosságok „személyességét”. A golyó általi holokauszt durva, nyers gyilkosság volt. Olyan településeken történt, ahol a szomszédok ismerték egymást, sőt, nem volt ritka, hogy a hóhér ismerte az áldozatát. A folyamat során az egész település részt vett a gyilkolásban. Négy szereplő szövevényes egymásra hatását különböztethetjük meg: az áldozatét, a hóhérét, a tanúét és a megmentőét.38

Könyvem széles körű levéltári kutatáson, interjúkon és országokon átívelő, soknyelvű szakirodalmon alapul, és számos, eddig ismeretlen dokumentumot tartalmaz, melyek a holokausztkutatás fel nem tárt területeit érintik. Az Olvasó hallani fogja a vérfürdőt túlélő, de a traumától szabadulni nem tudó áldozatok hangját; látni fogja a bűnösök képét, akiknek gyilkos ösztöne máig megmagyarázhatatlan rejtély; és olvasni fogja a kortársak vallomásait – azokét, akik nem egyszerű szemlélők, bystanderek voltak, hanem akaratukon kívül belekeveredtek a rémálomba, és egyszerű szavakkal idézik fel a borzalmakat. A történeti narratívára épülő könyv arra törekszik, hogy az emberi hangot és az emberi érzések történetét is megossza Olvasójával. Alkothatunk nagy és szövevényes történeteket, de ezeket csakis az ember jelenléte képes igazán egyben tartani.

Az 1941-es deportálások és következményeik, a tömeggyilkosságok történetének megvizsgálása után a legégetőbb kérdés talán már nem is a „miért történt?”, hanem hogy miképp történhetett meg egyáltalán. A történészek sokat írtak a genocídium helyi megvalósításáról, illetve ennek kapcsolódásáról a népirtás náci politikájához. Mégis nagyon keveset tudunk arról, mi is történt a németek által megszállt kis falvakban és városokban, s főleg Galíciában.39 Ha figyelmünket a legnagyobb tömeggyilkosság, Kamenyec-Podolszkij baljós árnyékáról kisebb városokra és közösségekre is kiterjesztjük, ahol a deportált magyar zsidók elvegyültek és éltek, választ kapunk arra, hogyan illeszkedtek a magyar zsidók a holokauszt politikájába. Könyvemet az az alapelv vezérli, hogy egy dolog a történelmi igazság, és más dolog az emberi történetek igazsága, s hogy csakis a kettő elegyedése adhat ki átfogó képet, és hozhatja létre e tragikus történelmi esemény szövetét.

Tartalom

Előszó

Ideje van a köszönetnek

A fordító megjegyzése

A főszereplők. Túlélők, tanúk, zsidómentők, tettesek

1. Bevezetés. Alapozó a holokauszthoz

2. A „galíciánerek”. A keleti zsidók a magyarok elképzeléseiben

3. Galícia. Száműzetés az ismeretlenbe

4. Kamenyec-Podolszkij. Egy mészárlás anatómiája

5. Az öldöklés mámora. Galícia, 1941–1942

6. A nemi erőszak mint háborús fegyver

7. Vissza a szakadékból. Menekülés és túlélés

8. Régi sebek feltépése. Felelősség és következmények

9. Rekviem a deportáltakért. Megválaszolatlan kérdések

Zárszó. Hogyan is lehetne befejezni?

Jegyzetek

Bibliográfia

Képjegyzék

Név- és tárgymutató

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Nagy Zsejke

A szöveget gondozta Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 633 034 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License