Fordította

Nagy Marietta

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Annabel Monaghan Nora Goes Off Script

Copyright © 2022 by Annabel Monaghan

This edition published by arrangement with G.P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

All rights reserved.

Borító © Ashley Tucker

Hungarian translation © Nagy Marietta, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 651 8

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Bardi Betty

Előkészítés Takács Andrea

Tervezőgrafika Váraljai Nóra

Ebook Hársfai László

Korrektúra László Irén

Tomnak

1. FEJEZET

HOLLYWOOD MA IDEJÖN.

És nem veszítem el a házamat.

Ez a két gondolat ugyanabban a pillanatban tör felszínre, amikor a nap kezdi beragyogni a szobámat. Kifizették a forgatókönyvemet, és délre megérkezik a számlámra az a pluszpénz is, amit azért kapok, mert megengedtem, hogy itt forgassanak. Viszlát, ki nem fizetett ingatlanadó! Viszlát, hitelkártya-tartozás! És ha belegondolok, mindez azért, mert Ben búcsút intett nekem. Nem tudom, hogyan lehetne ennél jobb ez a nap! Kipattanok az ágyból, megragadom a legmelegebb kinyúlt pulóveremet, és lemegyek az emeletről. Főzök egy kávét, és kilépek a verandára, hogy megnézzem a napfelkeltét.

Mindig arra gondolok, hogy aki megveszi tőlem ezt a házat, biztosan lebontja. Több mint százéves; minden tönkrement benne. Van egy bizonyos időszak januárban, amikor a szél egyenesen befúj a konyhába, és ilyenkor ragasztószalaggal egy gyapjútakarót kell tennünk az ajtókeretre. A padlódeszkák kilazultak, csak két fürdőszoba van, ráadásul mindkettő az emeleten. A hálószobákban lévő gardróbokban mindössze hatöltözetnyi ruha fér el, és emellett különösen alacsony termetű embereknek tervezték őket. Bennek volt egy listája a ház hiányosságairól, amelyet szeretett naponta átfutni, és sohasem tudtam szabadulni attól az érzéstől, hogy ilyenkor valójában az én hibáimat sorolja, rám panaszkodik.

Ez a ház nyilvánvalóan katasztrófa. Mégis azonnal beleszerettem, amikor először néztem végig a kocsibehajtón. A két oldalán sorakozó magnóliafák középen összeérnek, így most, áprilisban egy rózsaszín virágalagúton hajtunk keresztül. A főutat elérve az embernek olyan érzése támad, mintha egyik világból a másikba került volna, mint amikor a menyasszony kilép a templomból. Csodálatos élmény elmenni itthonról, és csodálatos élmény hazajönni.

A házat egy George Faircloth nevű manhattani brit orvos építtette, aki csupán a nyarakat töltötte Laurel Ridge-ben; ez megmagyarázza a téliesítés teljes hiányát. A ház úgy épült, hogy élvezhető legyen egy huszonöt fokos napon, elsősorban kívülről. Elképzelem, ahogy George, mint egy mester, megtervezi az ingatlant, megtervezi a magnóliák és alattuk az arany cserjék helyét, hogy azok jelenthessék be a tavasz beköszöntét. Egy hosszú, szürke tél után ezek az elsőként megjelenő rózsaszín és sárga virágok azt kiáltják: „Valami történik!” Májusra zöldek lesznek a kert többi részével együtt; röpke pihenő, mielőtt a pünkösdi rózsák és hortenziák virágba borulnak.

Amikor hátul megláttam a teaházat, már tudtam, hogy bármit megtennék azért, hogy itt éljek. Ezt az egyetlen helyiségből álló épületet arra szánta az előző tulaj, hogy tisztelegjen a tea szertartásos fogyasztása előtt. Míg a főépület könnyű fehér deszkából épült, hámló fekete redőnnyel, a teaházat szürke kőből emelték, palatetővel. Van benne egy működő kis kandalló, falai tölgyfa burkolatúak. Mintha dr. Faircloth a teaházat egy tavacskán átnyúlva az angol vidéki tájból tépte volna ki. Tisztán emlékszem rá, hogy Ben a „fészer” szót használta rá, amikor beléptünk, de figyelmen kívül hagytam – így tesz az ember, amikor igyekszik fenntartani a házasságát.

Az első itteni reggelen a nap első sugaraira ébredtem, mert még nem volt függönyünk. Kivittem a kávémat a verandára, és életem legszebb napfelkeltéjét pillantottam meg. Azelőtt nem láttam a házat reggel hatkor. Nem is tudtam, hogy kelet felé néz. Olyan volt, mint egy ajándék, amit a vásárlás mellé kaptam; jutalom, amiért beleszerettem ebbe a lepukkant helybe.

Most itt állok a verandán, magamba szívom a látványt, mielőtt a filmes stáb megérkezik. Rózsaszín, majd narancssárga sávok kúsznak fel a gyep végén, a terebélyes tölgyfa mögül. A nap minden egyes alkalommal másképp kel fel mögötte. Egyszer tömör fagylaltgombóc, amely úgy gördül fel, mint a stáblista a moziban, és betölti az eget. Máskor viszont tompaszürkén, pöttyözve szűrődik át a fény a leveleken. A tölgyfának néhány hétig nem lesznek levelei, csak egymást beporzó apró sárga és fehér virágai, amelyek egy makkal meghintett pázsit ígéretét hordozzák. A gyep áprilisban mutatja a legszebb formáját, különösen reggelente, amikor megcsókolja a harmat, és a pázsit rabul ejti a fényt. Nem vagyok tisztában a háttérben rejlő tudományos tényekkel, de úgy ismerem ennek a birtoknak a ritmusát, mint ahogyan a saját testemet. És itt a nap minden egyes reggel fel fog kelni.

HATSZOR ÁTÖLTÖZTEM, mire felkeltettem a gyerekeimet, megreggeliztettem, majd elvittem őket az iskolába. Most itt állok a tükör előtt ugyanabban a farmerban és pólóban, amibe először bújtam, és rájövök, hogy nem az öltözékem, hanem a hajam a gond. A göndörsége nem olyan vészes, mint augusztusban, de még így is elég erős. Az emberek haja Hollywoodban meg van szelídítve, vagy ha nem, akkor profi módon rendezetlen. Bedugom a fejem a mosdókagylóba a víz alá, utána pedig megpróbálom tincsenként egyenesre szárítani a hajamat. Azt hiszem, ilyesmit nem csináltam az esküvőm óta, amikor is a gyerekszobában ott sürögtek-forogtak körülöttem a koszorúslányaim.

A hajam már egyenes, és még csak reggel kilenc óra. Tízre kell itt lenniük, és tudom, ha még több időt töltök a tükör előtt, akkor annyira túlgondolom az egészet, hogy a végén pánikba esem. Úgy döntök, hogy tökéletesen jól nézek ki, épp úgy, ahogy az egy harminckilenc éves kétgyerekes anyától elvárható. És nem a film szereplőválogatására készülök; én az vagyok, aki a filmet írta. Elhatározom, hogy bemegyek a városba, és elintézek néhány nem sürgős ügyet. Talán csak azután érek majd haza, hogy megjöttek, így amolyan „jaj, megfeledkeztem az időről” módon bukkanhatok fel. Teljes gőzzel sétálok majd bele valós életem drámájának hollywoodi verziójába, mintha ez valami nyavalyás meglepetésparti lenne.

Amennyire csak tudom, megpróbálom húzni az időt, miközben leadok egy pár csizmát a cipésznél, a könyvesboltban pedig az akciós kiadványokat böngészem. Megállok a szerszámosboltnál, hogy elbeszélgessek Mr. Mapletonnal a csípőműtétjéről, és átvegyem azt a keresztrejtvénykupacot, amelyet minden héten félrerak nekem az újságjaiból. Tíz órára kifogyok a tennivalókból. Tudom, itt az ideje, hogy hazamenjek, és megnézzem, milyen egy forgatócsoport, és milyen következményekkel jár majd mindez a pázsitra nézve.

Rosszul időzítettem, mert késnek, így újra a verandán találom magam, és figyelem, ahogy megérkeznek. Megmarkolom a korlátot, ahogy a tizennyolc kerekű kamionok végigszáguldanak a földes kocsifelhajtón, letarolva a legalacsonyabb magnóliavirágokat, és felriasztva a madarakat, amelyek felröppenve elsötétítik az eget. Egy pillanatra az egész birtok úgy néz ki, mint egy Hitchcock-film.

Soha nem gondoltam volna, hogy ez lesz. Éppúgy meglepődtem, mint bárki más, amikor kiderült, hogy a Teaházból igazi filmet készítenek. A legutóbbi film, amit írtam, a Csókok karácsonyra, egy nyolcvanperces tévéfilm volt, amelyben jól időzített szünetekkel szakították meg a cselekményt, hogy helyet csináljanak negyvenpercnyi reklámnak. Az ezt megelőző filmem, a Szülővárosi szívek, nagyjából ugyanaz a történet, csak a cselekménye ősszel játszódik. Az a szupererőm, hogy egy férfit és egy nőt módszeresen elhelyezek ugyanabba a bájos kisvárosba, amelyet szokatlanul boldog emberek laknak, akiknek őrjítően jelentéktelen gondjaik vannak. A főszereplők először bosszantónak találják egymást, majd egymásba szeretnek. Csupa mosoly, míg az egyikük el nem megy, de aztán azonnal visszatér a reklám után. Minden. Egyes. Esetben.

A Teaház eltér ettől a képlettől, és határozottan a legjobb, amit valaha írtam. Az első dolog, amit az ügynököm, Jackie kérdezett, miután elolvasta, hogy jól vagyok-e. Nevettem, mert tényleg úgy tűnt, mintha megkeseredtem volna. A történet tartalmasabb, nagy adag gyötrődéssel és önvizsgálattal megspékelve, ráadásul a férfi főszereplő nem tér vissza a végén. A Ben távozása utáni hónapokban két szórakoztató, könnyed forgatókönyvet is eladtam a TRC-nek, vagyis a The Romance Channelnek, de aztán a válásom története valahogy kibukott belőlem. Miután Ben elment, igyekeztem megtartani magamnak a magánéletemet, de azt hiszem, néhány történet arra született, hogy elmeséljék.

– Úgy értem, ez nagyszerű – kezdte Jackie. – De inkább olyan, mint egy nagy film, nem pedig olyasmi, amit a The Romance Channelnek szántak. Ha részedről rendben, megmutatom a nagyobb stúdióknak.

– Csak az idődet pocsékolod vele – feleltem, miközben a füvet tépkedtem az előkertben. – Senki sem kíváncsi kétórányi nyavalygásra és egy szakításra. Esküszöm, megpróbáltam feldobni a végét, de bármennyire igyekeztem, képtelen voltam a férfi főhőst visszahozni. Nem vette be a gyomrom, hogy visszasétáljon a nő életébe.

– Nora, még egy év sem telt el azóta.

– Tudom. Szóval vissza kell térnem ahhoz, amihez a legjobban értek. Ezzel meg csinálj, amit akarsz; azt hiszem, talán csak ki kellett adnom magamból. Anyukáddal minden rendben?

– Igen, jól van. Adj egypár hetet a forgatókönyvnek! Ez az írás mindent megváltoztat.

Ahogy az első kamion megáll a házam előtt, tizennyolc kerekéből kilenccel a pázsiton, rádöbbenek, hogy valóban minden megváltozott. A veranda korlátjába kapaszkodom, hátha abból erőt meríthetek, miközben figyelem, ahogy két további kamionból szállnak ki az emberek, és lepakolják a kamerákat, a világítást, a bútorokat.

Egy rózsaszín hajú fiatal nő, kezében csíptetős mappával, mosolyogva közeledik felém.

– Te bizonyára Nora vagy. Ne akadj ki! Mert én teljesen kiakadnék a helyedben. Weezie vagyok, Leo asszisztense.

– Szia! Nem vagyok kiakadva. A füvet újra tudom ültetni – mondom, és kinyújtom a kezem, hogy megrázzam az övét.

Egy másik, korban hozzám közelebb álló, fekete kezeslábast viselő nő közeledik.

– Meredith Cohen vagyok, a gyártásvezető.

– Nora Hamilton, a háztulajdonos – válaszolom, még mindig a veranda korlátjába kapaszkodva. – És az író – teszem hozzá félszegen.

– Figyelj! – gesztikulál Meredith. – Sokan vagyunk. A pokolba is, Leo már önmagában is sok mostanság. Sokat fogunk zajongani és nagy felfordulást csinálunk, de mindent eltakarítunk magunk után. Két, maximum három napon belül elmegyünk, és nem borzoljuk tovább az idegrendszeredet.

– Rendben, erre számítottam. Még sohasem láttam filmforgatást, izgalmasnak tűnik – válaszolom. Egy piros furgon, amely egy ezüst Airstream lakókocsit vontat, teljesen rááll a fűre. – Ez meg mi?

Weezie megfordul és elneveti magát.

– Ó, itt is van! Természetesen ez Leo. Mindannyian a Breezeport Hiltonban szállunk meg, de ő nem alszik a Hiltonban – mondja a szemét forgatva, majd ismét elmosolyodik, mintha enyhén bosszantó, ám egyszersmind imádnivaló is lenne, hogy ez a fickó tönkreteszi a pázsitomat.

– Leo Vance ebben az izében fog aludni? Az előkertben?

– Nem lehet mit tenni. Furcsa figura. De van fürdőszobája a lakókocsiban, és a többiek számára felállítunk egy hordozható vizesblokkot. Szóval, ne aggódj!

Ekkor kinyílik az Airstream ajtaja, és kilép rajta egy negyvenéves szupersztár – mezítláb. A farmerja lecsúszott, szürke pólója két helyen is szakadt. A hajára ráférne egy vágás. Túl jóképű ahhoz, hogy eljátssza Bent. Csakhogy engem Naomi Sanchez játszik. Hunyorogva felpillant az égre, mintha huszonnégy óra után most bukkanna elő egy barlangból, és megpróbálja kitalálni, hol van. Délelőtt tizenegy óra, autóval mindössze kilencvenpercnyire vagyunk New Yorktól.

Leo Vance a legjobban fizetett sztár Hollywoodban. Tudom, mert három napon át kutakodtam utána az interneten. Manhattanben, Bel Airben és Cap d’Antibes-on is vannak ingatlanjai. Részesedése van egy NBA-franchise-ban. Nincs gyereke, és sohasem volt nős. Mérleg jegyű. Eredetileg New Jersey-ből származik, és van egy fivére.

Leo minden filmjét láttam, ami nem igazán az ő érdeme, hiszen rengeteg filmet láttam. Jó színész, és leginkább a parázslóan izzó tekintetéről híres. Azt kell mondanom, hogy a parázslást egy kicsit túlzásba is viszi. Első filmjében, a Platán éjszakákban olyan sokszor villantotta meg fehér mosolyát és izzó tekintetét a női főszereplőre, Aileen Bennettre, hogy abban az évben elnyerte a Legszexibb férfi címet. Azt hiszem, ez lett a védjegye, szóval filmről filmre alkalmazta, még akkor is, amikor teljességgel szükségtelen volt. Mint például a Háború a hátországért címszerepében, amikor is tüzes tekintettel mondja el terhes feleségének, hogy el kell mennie a háborúba. Vagy az Osztály bevetésen címűben, amikor köszöntőbeszédet tart a végzősöknek egy katonai akadémián, és közben minden szülőt és nagyszülőt izzó tekintettel fürkész. És akkor az Afrikai rózsát már ne is említsem. Egy menekültközpontban, amelyben súlyos maláriajárvány tör ki, semmi helye egy parázsló szempárnak. Úgy tűnik, Leo Vance hajlamos nem megfelelő módon sugározni a szexuális vonzerejét.

Amikor kikapcsolja ezt a parázslást a tekintetéből, lenyűgöző mosolykínálatát veszi elő. Ezek a mosolyok mindegyik filmjében egyedülállók. A skála a félénk mosolytól a megszállott vigyorig terjed, és mindig is csodáltam, ahogy mindegyiket következetesen tudja tartani egy egész filmen át. Kíváncsian várom, melyik mosolyát veszi elő a Teaházban. Vajon milyen mosolyt képzel Bennek? Nem is emlékszem, mikor láttam utoljára mosolyogni Bent.

Leo Vance a veranda felé lépked, én pedig nekigyürkőzöm, hogy bemutatkozzam. Tökéletes a képernyőn, elhanyagolt a való életben. Hamarosan egy sok gonddal küszködő férfivá alakul, aki végül elhagyja azt a nőt, akivel felépített egy életet. Ben javára írható, hogy elég őrjítően viselkedett ahhoz, hogy végül valami érdemlegeset írjak róla. Elmosolyodom: milyen ironikus, hogy végül is Ben segít ki a bajból!

Leo úgy suhan el mellettem a verandán, mintha ott sem lennék, majd megáll, és visszalép egyet.

– Hiányzik egy gribedli az arcodról – mondja.

– A másik odabent van – válaszolom.

Bólint, és olyan otthonosan megy be a házba, mintha itt lakna. Nem túl barátságos találkozás.

A TALÁLKOZÁS A RENDEZŐVEL, Martin Coxszal, épp olyan félelmetes, mint amilyenre számítottam. Weezie elment Leo után, így Martin csak engem és Mereditht talál a verandán.

– Te biztosan Nora vagy – mondja. Nem magas, de nagydarab, és nem tudom eldönteni, hogy fizikailag, vagy csak a jelenléte követel nagy teret.

Megrázom a kezét, és igyekszem semmi mást nem mondani. Ha elkezdenék beszélni, elmondanám neki, mit gondolok az Alabástrom utolsó jelenetéről, és hogy szerintem miért kellett volna Oscart kapnia. Elmondanám neki, hogy a világítás Az asszony legbelülben önmagában is fenséges volt. De tartom a számat, főleg azért, hogy elkerüljem a „fenséges” szó használatát.

– Szóval, láthatnánk? – kérdezi. Mereditht és Martint a ház mögé navigálom, oda, ahol a teaház található az erdő szélén. Az épülethez nem vezet út, csak a pázsiton keresztül lehet megközelíteni, így ha a teaházba megy az ember, szinte mindig sáros lesz a cipője. Szokásomhoz híven a nagy tölgyfa ajtót nyitva hagytam, mert így a nyitott ajtón és a hátsó fal acélkeretes ablakain keresztül egyenesen beláthatunk az erdő mélyére, ami a végtelen lehetőség érzetét kelti bennem.

A teaház szent hely számomra. Az a tér, ahol az írás segítségével meg tudtam őrizni önmagamat. A főépülettel ellentétben légmentesen zárja ki a külvilágot. Szinte látom magam előtt, ahogy a Fairclothok közelednek a teaházhoz, ahogyan én is teszem, elképzelem, ahogy ég a tűz a kandallóban, és az asztalon tea és egyéb finomságok várakoznak. Elképzelem, ahogy szerelmesek találkoznak itt, hogy csendes beszélgetésbe merüljenek, és először megcsókolják egymást.

Ben mindig is tárolónak akarta használni.

Talán minden erre vezethető vissza. Meggyőződésem, hogy a világnak legkevésbé tárolóhelyekre van szüksége, ezzel szemben Ben úgy gondolta, hogy neki igenis kell egy harmadik motorkerékpár is. A távozását illetően az egyik vigaszom a sok közül, hogy a legtöbb holmiját magával vitte, a gyerekeket viszont nem.

A teaház meghatározó jelentőségű a házasságunk felbomlásában, ezért is kapott főszerepet a forgatókönyvben. Ben neheztelt rám az időért, amit ott töltöttem, és nehezményezte a munkámat is. Nehezen viselte, hogy az elmúlt tíz évben én fizettem a számláinkat. Amelyeket valójában ketten csináltunk. Minél inkább rám hárult családunk eltartása, ő annál inkább semmibe vett. Minél inkább semmibe vett, annál keményebben dolgoztam, hogy helyrehozzam a dolgokat. Az, hogy a teaházban írtam, egy tükör volt számára, amelybe nem akart belenézni. A filmben ez történik. A való életben nem tudom, mi történt; talán csak azért hagyott el, mert még több tárolóhelyet akart. Ben egyszerűen csak mindenből többet és többet akart.

Most, ahogy közeledünk a teaházhoz, hallom, hogy Martin lélegzete elakad.

– Ez mennyei! – ámuldozik. – A fénykép nem igazán adta vissza.

Mosolygok, és tovább sétálok.

– Nos, kétségkívül egy másik korból származik. Itt szoktam írni.

Áprilishoz képest meleg van, a palatető csillog a napfényben a tegnap esti eső után. Az ajtót két hatalmas hortenziabokor szegélyezi. Most hozzák az első leveleiket, reményteljes zöld leveleket, és hamarosan fej nagyságú, égszínkék virágokat bontanak.

– Ha várnátok júliusig, láthatnátok virágozni ezeket – mondom valójában magamnak, mert Martin már be is lépett az épületbe.

– Ez abszolút tökéletes! – jelenti ki Martin, és végigsimít a faburkolatú falon. Előhúz egy walkie-talkie-t. – Hátul vagyok a teaházban. Hozd az ágyneműt a kanapéhoz, szükségem lesz a háromórai napfényre, ahogy átsüt a hátsó ablakon! És kell egy felmosórongy is. Győződj meg róla, hogy Leo és Naomi már sminkelnek!

Meredith rám kacsint, feltehetően azért, hogy jobban érezzem magam a felmosórongy említése miatt. Vállat vonok. Bánom is én!

– Oké, akkor én magatokra is hagylak benneteket, szóljatok, ha bármire szükségetek van!

VISSZAMEGYEK A HÁZBA, és megkönnyebbülve látom, hogy üres. Bármelyik ablakból nézek ki, mindenhol történik valami – ételszállító kocsi érkezik, egy nő üldözi Leo Vance-t valami spray-vel. A legnagyobb lakókocsiból előbukkan a hosszú lábú Naomi Sanchez, slampos otthoni ruhában. Feltételezem, hogy úgy öltözött fel, ahogy Martin elképzelt engem. Naomi Sanchezt először A csaló bosszújában láttam, körülbelül huszonöt lehetett. Volt egy jelenet – amikor felfedezte, hogy elárulták –, amit olyan közelről vettek fel, hogy az egész arca betöltötte a képernyőt. Én meg azon tűnődtem, vajon hol vannak a pórusai. Harminckét éves, és még mindig a legszebb nő, akit valaha láttam.

Üzenetet küldök Kate-nek: Leo Vance a házamban volt. Naomi Sanchez nagyszerű.

Haláli – érkezik Kate válasza.

Nehezemre esik kitalálni, mit csináljak. Úgy értem, bent a házban, ahol nem szoktam írni és dolgozni. A házban az anyai teendőimet végzem. A konyhában még mindig nagy a felfordulás a reggeli után. Eszembe jut, hogy Leo Vance mindezt látta, például a kifröccsent palacsintanyomokat, és érezte az olajszagot. Kissé zavar, hogy itt van, miközben takarítani kezdek. Meg kell húznunk bizonyos határokat. Nem akarom, hogy holnap, amikor besétálok ide, azt lássam, hogy éppen parázsló tekintetet vet a mosogatógépemre.

Felhívom a nővéremet. A dadus, Leonora veszi fel a telefont.

– Elment a barátaival – mondja.

Penny és a férje, Rick, Manhattanben és East Hamptonban élnek, és gyakran szerepelnek a Town & Country című magazinban. Tökéletes ruhában feszítenek, tökéletes emberek társaságában. Életemben először csinálok valami menőbb dolgot, mint Penny, ezért hagyok neki egy üzenetet.

– Kérem, mondja meg neki, hogy kerestem, és hogy Naomi Sanchez és Leo Vance itt vannak a felhajtón. – Leonora felvisít, amit elégedettséggel nyugtázok.

Amikor végre tiszta a konyhám, megpróbálok arra összpontosítani, mit csinálnék normális esetben. Szerda van, szerdán pedig fasírtot eszünk. Hát persze! Kiveszek fél kiló darált pulykahúst a fagyasztóból, és a konyhapultra teszem. Ez nem tart olyan hosszú ideig, mint reméltem.

KINÉZEK A TÉLIKERT ABLAKÁN. Éppen azt a jelenetet veszik, amikor azt mondom Bennek, hogy talán jobb lenne, ha mind a kettőnknek lenne állandó jövedelme. Azon a napon egy kalap alá vett az összes olyan emberrel, akiknek nincs elég képzelőerejük, hogy higgyenek az álmaikban. Azt mondta, drón vagyok, robot, a szokások rabja. Biztos vagyok benne, hogy ez volt az utolsó csepp a pohárban. Elképzelem, ahogy Naomi tökéletes szájából hangzanak el ezek a szavak, és kezdem azt hinni, hogy talán nem a megfelelő szereplőket választották ki a filmhez. Hogy lesz képes Leo Vance olyan elutasító lenni, mint amilyen Ben volt, amikor így néz egy nőre? Úgy érzem, az olyan szép emberek, mint amilyenek ők ketten, képesek lettek volna megoldani a dolgokat. Nincs férfi, aki Naomi Sanchezt otthagyná.

Már egy órája nézem a forgatást, amikor rádöbbenek, hogy ideje elmennem a gyerekeimért. Kinyitom a garázst, és látom, hogy három fickó dohányzik a felhajtón. Eldobják a cigarettát, eltapossák a csikket, félreállnak és integetve kitessékelnek, mintha csak egy alkalmazott lennék, aki kihajt a kocsival. Hogy kikerüljem a kamionokat, és feljussak a felhajtó főútra vezető szakaszára, nincs más választásom, mint hogy ráhajtsak a gyepre.

Jó érzés magam mögött hagyni a zűrzavart, és beautózni Laurel Ridge-be, ahol soha semmi sem történik. Ben azért egyezett bele, hogy ebbe a kisvárosba költözzünk, mert szó szerint nem volt más választása. Nagy életet akart a nagyvárosban – Penny életét, hogy pontosak legyünk. Amikor kiderült, hogy ez túl drága, akkor egy nagy házat szeretett volna valamelyik külvárosban. Ez szintén lehetetlennek bizonyult. Ahogy előrehaladt a terhességem Arthurral, egyre világosabbá vált, hogy a lift nélküli garzonlakásunk kicsi lesz. Versenyt futottunk az idővel. Húszezer dollárunk volt, hogy befizessünk egy háromszázezer dolláros házra, és egy háromszázezer dolláros ház sokkal távolabb helyezkedett el a nagyvárostól, mint azt Ben elképzelte.

Ben azt mondta a barátainak, hogy befektetésképpen vettünk egy lepukkant házat a világ végén. Úgy adta elő nekik, hogy ez egy fejlődő kisváros, ami röhejes, mert ennek a kisvárosnak az lehetne a mottója, hogy „Nem fejlődünk, nem haladunk”. Ennek a városnak kínszenvedés mindenfajta innováció, és titokban azt képzeli, hogy róla mintázták Disneyland főutcáját. A városban működik egy építészeti felülvizsgálati meg egy tervezési bizottság, amelyek egyetlen célja, hogy a Benhez hasonló embereket megakadályozzák abban, hogy kevésbé eredetivé, kevésbé régiessé tegyék Laurel Ridge-et.

Laurel Ridge-ben hat vagy hét bolt található, amelyek itt állnak az idők kezdete óta. Az üzlettulajdonosok vásárlóik lelkes hűségét élvezik. Laurel Ridge olyan hely, ahol mindig egy ismerős fickótól vehetsz kalapácsot, és mindig egy tini méri ki a tálkádba a házi készítésű fagylaltot. Néha más vállalkozás is felbukkan, de aztán tönkremegy, amikor az emberek ideköltöznek Manhattanből, hogy dizájnervitaminokat és személyre szabott kutyakekszeket áruljanak. Ritkán bírják egy évig.

A Laurel Ridge Általános Iskola a város szélén áll. Leparkolok, és ott találom a barátaimat egy csoport szülő között a játszótéren, mintha ez csak egy átlagos nap lenne.

– Istenem, mesélj! – mondja Jenna. A kosárlabdapalánk alatt áll Kate-tel.

– Mégis miről? – kérdezem, és próbálok laza lenni. – Csak együtt lógok Leóval és Naomival.

– Leo aranyos? Rád is olyan izzó tekintettel néz? – kérdezi Kate.

– Igen és nem. Nagyon aranyos, de alig vesz rólam tudomást.

– Szóval a frizura felesleges időpocsékolás volt? – Jenna arra a tényre utal, hogy kiegyenesítettem a hajamat.

– Igen, ez kissé túlzásnak bizonyult – ismerem el. – Ha a saját szemetekkel látnátok Naomi Sanchezt, megértenétek, hogy Leo miért nem figyel rám.

– Szia, Nora! – Molly Richter közeledik felénk. – Jól nézel ki, szép a hajad. – Molly ma is olyan klasszikus ribanc, amilyeneket a középiskolában ismert az ember, csakhogy ő sohasem vetkőzte le ezt a szerepet. Kedvesnek kell lennünk vele, mert ő a szülői munkaközösség elnöke, és úgy tűnik, felhatalmazása van rá, hogy véletlenszerűen jelöljön ki embereket önkéntes munkára. Igyekszünk távol tartani magunkat Molly Richtertől.

– Úgy hallom, a héten hollywoodosat játszol – folytatja.

– Bizony. – Fontos, hogy amikor az ember Mollyval beszél, ne szolgáljon további információkkal, és ne tegyen fel kérdéseket.

– Nos, ez cuki. Ne felejtsd el, hogy a Twist Olivér próbája jövő szerdán lesz iskola után, és feliratkoztál, hogy felügyelsz a gyerekekre a színfalak mögött!

– Hogy is felejthetném el? Arthur csak erről beszél. – És ezzel elárultam magam. Kiszolgáltattam magam neki. Soha nem lett volna szabad kiegyenesítenem a hajamat. Kate zihálni kezd, mintha épp futóhomokba süllyednék, és nem lenne nála kötél, amit odadobhatna nekem.

– Ó, Arthur ennyire érdeklődik? – Molly nem ad esélyt, hogy válaszoljak. – Ez nagyszerű! Mert ki akartalak nevezni fő szervezőnek, és ha őt ennyire érdekli, akkor amúgy is ott leszel. Tökéletes. – Feljegyez valamit a Columbo stílusú jegyzetfüzetébe, miközben sarkon fordul, és elsétál.

– Olyan elcseszett vagy! – nevet Jenna.

– Igen, utálom ezt mondani, de az vagy – teszi hozzá Kate. – Ha nemet mondasz, nem mintha erre esélyt adott volna neked, akkor gondoskodik róla, hogy Arthur egy fa vagy egy kő legyen a darabban, vagy ilyesmi. – Ma volt a szereplőválogatás, így remélem, hogy most már túl késő ahhoz, hogy Molly a hatalmát gyakorolja, és kigolyózza az én tízéves fiamat. Arthur épp a tavaszi sportkatasztrófák sűrűjében van, és ez a darab mentőöv számára.

– Tudom. És rendben is van. Ha Arthur részt vehet a darabban, akkor szerzek embereket, hogy segítsenek.

– Senki sem akar segíteni – jelenti ki Jenna.

– Akkor majd megcsinálom egyedül, akármiről van is szó. Ez mindent jelent Arthur számára. Amióta Ben elment, ez az első dolog, amiért lelkesedik.

Általában nem említem Bent. Nem azért, mert túl fájdalmas, hanem mert szinte sohasem gondolok rá. Ennek ellenére kínos csend követi a szavaimat, és úgy tűnik, ez a hasznomra válik.

– Majd mi segítünk – mondják.

– Ti vagytok a legjobbak, csajok. – Megszólal a csengő, és több tucat gyerek zúdul ki az iskolából. Arthur odarohan hozzánk, a lábam elé hajítja a hátizsákját, és egy csomó gyerek után eredve rohan a mászókás játszótérre. Ebből nem derül ki számomra, hogy ment a meghallgatás.

Ekkor odalép hozzám a családunk nyolcéves főnöke, Bernadette, és megölel.

– Mondott valamit a hajadról?

– Nem mondott. Olyan frizurát kellett volna viselnem, mint a tiéd. – Kezemmel végigsimítom Bernadette barna fürtjeit. Olyan ódivatú a haja, mintha A kis gézengúzokból lépett volna ki.

– Menjünk! – parancsolja. – Három óra múlva elmennek.

– Holnap visszajönnek – mondom. Bernadette úgy néz rám, mintha elment volna az eszem. – Oké, rendben. – Hívom Arthurt, aki kelletlenül átvonszolja magát az aszfalton.

– Ez most komoly? Csak negyed négy van. A kis hangyásnak haza kell mennie, hogy a filmsztárokat bámulja? – Arthur ujjait mozgatva gesztikulál, de nem tűnik fenyegetőnek.

– Milyen volt a meghallgatás? – kérdezem.

– Megkaptam – válaszolja Arthur egy félmosollyal, és ebből megértem, hogy nem akarja, hogy nagy hűhót csapjak emiatt a játszótéren.

Felkapom a hátizsákját.

– Menjünk innen, mielőtt valami kínos dolgot csinálok!

BERNADETTE TELJESEN BEPÖRGÖTT; eszementen izgatott, ahogy bevesszük a házhoz vezető felhajtó utolsó kanyarját. Arthur úgy döntött, megpróbál úgy tenni, mintha túl menő lenne Hollywood legnagyobb sztárjaihoz. Szeretné, hogy a színészek számára megtiszteltetés lenne, hogy találkozhatnak vele. Végül is főszerepet kapott a Twist Olivérben.

– Anya, Bernadette olyan kínos! A szünetben és az ebédnél mindenki erről a filmről kérdezgetett. Csodabogarak lettünk a városban.

Mielőtt egyáltalán meglátnánk a garázsunkat, elhaladunk az Airstream lakókocsi és két tizennyolc kerekes kamion mellett. Egy süteményekkel és szendvicsekkel megrakott asztal az utamat állja. Letekerem az anyósülés melletti ablakot, és a garázsra mutatok. Egy fiatal férfi piros baseballsapkában boldogan beleegyezik, hogy áthelyezi az asztalt a verandára, de csak azután, hogy mindkét gyerekemnek ad egy fánkot.

– Ez mennyei – mondja Bernadette.

– Ez csak egy fánk – jegyzi meg Arthur.

Becsukom a garázsajtót, mielőtt még kiszállnánk a kocsiból, és örülök, hogy újra a saját otthonomban lehetek. Úgy tűnik, odakint nagy a zűrzavar meg a zaj, és ellepett a sok autógumi, és más emberek döntenek helyettem mindenről. Mindjárt felmegyek az emeletre, és behúzom a függönyöket. Vár a gyerekek házi feladata, a vacsora, a Szerencsekerék, meg az ágy. A szerződés szerint a stábnak este hatig el kell mennie.

Ahogy felfelé caplatunk a lépcsőn a konyhába, Bernadette túlpörög.

– Találkoztál Naomival? Olyan csinos, mint A tengerész feleségében? Leo még itt van? Magas vagy nem? Frannie azt mondja, hogy alacsony, és egy dobozon áll, amikor…

Hirtelen abbahagyja, amikor a lépcső tetejére érünk, és meglátja Leót, aki a konyhapultnál ül. Valószínűleg amúgy is kifulladt.

Leo lassan feláll, és felegyenesedik teljes magasságában, ami nagyjából százkilencven centiméter. Szigorú pillantást vet Bernadette-re.

– Nem vagyok alacsony, ifjú hölgy.

Bernadette mosolyog és elpirul, és azonnal eltakarja az arcát.

– Aha! Itt van!

Leo Bernadette felé int a sörével. Észreveszem, hogy ez az én söröm, amit arra az esetre tartogatok, ha Kate és Mickey beugrik látogatóba.

– Micsoda? – kérdezi Arthur kissé riadtan.

– A hiányzó gribedli. Az egész házban kerestem. Az anyukátok arcáról hiányzó gödröcske ott van a húgod arcán. – Bernadette nem tudja abbahagyni a mosolygást, Arthur a szemét forgatja.

Rádöbbenek, hogy meg sem mozdultam, amióta feljöttünk a garázsból. Lefagytam, kezemben egy fél fánkkal.

– Igen, szép munka. Ott tartom.

Leo visszatér a söréhez. Némi hallgatás után, ami úgy tűnik, hogy csak számomra kínos, azt mondom:

– Szóval, Nora vagyok. Én vagyok az író, és ez az én házam.

– Leo.

– Én Bernadette vagyok, ő Arthur.

– Egészségetekre!

– Itt kell lenned, bent? – kérdezi Arthur.

– A mai részemet leforgattam, most felvesznek néhány jelenetet egyedül Naomival. Nyomasztó dolog ez a film.

– Nos, igen. Olyan hangulatban voltam.

– Most már jobb hangulatban van – segít Bernadette.

– Igen. És el kell kezdenünk a házi feladatot – mondom.

– Még egy kicsit lábatlankodnék itt. A lakókocsimban meleg van, és belekezdtem ebbe a keresztrejtvénybe – mondja, és rámutat arra, amit ma estére tettem félre magamnak. Szerda van, és ez a kedvenc keresztrejtvényes napom; ilyenkor nem túl könnyű és nem túl nehéz a feladvány. A gyerekeim tudják ezt, és mind a ketten rám merednek. Úgy tűnik, egyikük sem merne jóslatokba bocsátkozni a folytatást illetően.

– Nos, rendben – mondom. Pázsit, sör, rejtvény. Rövid számvetést végzek.

A mosogató mellett állok egy fánkkal a kezemben, és hármójukat nézem. Leo a rejtvényemet fejti. A gyerekeim dossziékat húznak elő a hátizsákjukból, próbálnak normálisan viselkedni. Bernadette-nek szüksége van filctollakra, Leo ad neki párat. Miközben színez, Bernadette figyeli Leót. Arthurnak van egy törtekkel teli feladatlapja, amit egy percen belül meg kell csinálnia, ezért beállítja a stoppert a telefonján. Figyelem ezt az össze nem illő hármast, ezt a nem is tudom, honnan szalajtott jelenetet.

– Szóval, mit csinálsz ilyenkor általában? – töri meg Leo a csendet.

– Ó, hozzálátok a vacsorakészítéshez. – Hálás vagyok az emlékeztetőért, és sürgölődni kezdek a konyhában. Kidobom a fánkot, letörlöm a pultot, kinyitom a hűtőt. A darált pulyka kiolvadt a konyhapulton, így csak egy tojásra van szükségem. Egy tálba rakom a húst, és miután feltöröm, belerakom a tojást.

– Édes istenem, mit művelsz? – kérdezi Leo. Miközben másoknak a parázsló pillantása jut, nekem csak egy utálkozó szemöldökráncolás.

– Fasírtszerda van – közli vele Bernadette.

– Ez nem lehet igaz – jegyzi meg Leo elképedve.

Felaprítok egy hagymát, és hozzáadom. Beleszórok egy kis zsemlemorzsát. Leo képtelen levenni a szemét minderről.

– Ez tényleg a leggusztustalanabb dolog, amit valaha láttam. – Aztán amikor elkezdem összekeverni a kezemmel, hozzáteszi: – Helyesbítek. – A gyerekeim nevetnek.

Öt óra körül felbukkan Weezie, és Leót keresi. Nem tűnik túl meglepettnek, amikor látja, hogy kissé spicces.

– Gyerünk, menjünk vissza a sminkbe! Újra fel kell vennünk néhány dolgot sötétedés előtt.

Leo olyan arcot vág, amit én szenvedő pofának nevezek. A gyerekeim épp ilyen ábrázattal néznek rám, amikor közlöm velük, hogy halat eszünk vacsorára.

– Nem. Kérlek! Ne mondd, hogy még mindig van valami!

– Naná, hogy van! Csak egy, talán két napunk maradt, mielőtt összecsomagolunk, és elmegyünk.

Leo megragadja a sörét.

– De olyan lehangoló! Gyerekek, anyukátok filmje nagyon nyomasztó. Egyszerűen nem bírom.

– Pedig ő maga vicces – feleli Arthur. – A filmjei kicsit bugyuták, de hepienddel végződnek.

– Igaza van – ismerem el. – Bugyuta, de boldog filmeket írok. Ez az egy kivétel volt, sajnálom.

Leo az üres sörösüvegét tanulmányozza.

– Ben nem jöhetne csak úgy vissza? Hirtelen ráébredne a valóságra, vagy valami, és visszajönne.

Arthur elrejti az arcát, és úgy tesz, mintha belefeledkezne a matekfeladatába. Ha Ben hirtelen megvilágosodna, az gyógyír lenne Arthur sebére.

– Nem jön vissza – mondom.

2. FEJEZET

MÁSNAP REGGEL SÍRI csend van, amikor felébredek. A stábautók elmentek; a kamionok üresek. Leo valószínűleg kiütve alszik a lakókocsijában. Főzök egy kávét, és kimegyek a verandára, hátha elcsípem még a napfelkeltét. Leo lakókocsija bántja a szememet, akárcsak a sáros lábnyomok, amiket a pázsiton hagyott, de legalább nem takarja el előlem a kilátást. A nap fantasztikus előadással jutalmaz, vérnarancsszínűvé változtatva az égboltot a tölgyfa szétterülő ágai mögött. Szeles reggeleken úgy tűnik, mintha a legvastagabb ágai hawaii hulatáncot lejtenének; ma reggel olyan, mintha meg akarna ölelni. Nem tart már sokáig, Nora. Hamarosan megint te leszel a főnök.

Hallom, hogy valami mozog mögöttem. Megfordulok, és Leót látom, aki egy plédbe burkolódzva alszik a verandán lévő hintaágyon. Hosszú sötét haja eltakarja az egyik szemét, és lélegzetelállítóan jóképű. Egy félig üres tequilásüveg – várjunk csak, ez az én tequilám! – hever a földön. Sehol egy pohár. Fontolgatom, hogy bemegyek a telefonomért. A barátaim odalennének egy ilyen fényképért.

Alvás közben fiatalabbnak, szinte sebezhetőnek tűnik. A takarót felhúzta az orráig. Biztosan fázhatott az éjjel. Szeretném felébreszteni, hogy megmutassam neki a napfelkeltét, még mielőtt vége lenne. Szeretnék neki valamit mutatni, ami nem nyomasztó, mert tudom, hogy mit fognak ma felvenni. A szakítós jelenetet. Amikor Trevor elmegy. Hiszen sohasem szerette Rutht.

Rövid ideig bűntudatot érzek amiatt, hogy belerángattam a szomorú történetembe. A leforgatott sztori nem pontosan az én történetem, de a lényege benne van. Ben és én valamikor szerelmesek voltunk, született két nagyszerű gyerekünk, és egy életünk, ami működött egészen addig, amíg én működtettem. Aztán Ben egyszerűen úgy döntött, hogy hagyjuk az egészet, ez nem neki való. Mint amikor úgy döntesz, hogy többé nem teszel tejet a kávédba, és utána úgy viselkedsz, mintha mindig is feketén ittad volna, mintha nem emlékeznél arra a krémes ízre, amiről korábban azt mondtad, hogy szereted.

Valószínűleg sajnálnom kellene Naomit. Ő játssza az elhagyott nőt. Örülök, hogy nem kell majd összeráncolnia a csinos arcát, hogy magából kikelve kiabáljon. Ehelyett tökéletesnek kell majd lennie, miközben Trevor ezt mondja neki: „Sajnálom, ez az egész dolog hiba volt. Izgalmasabb életre vágyom.” Remélem, hogy a közönség emlékezni fog rá, hogy Ruth teremtett meg számára mindent, amije volt, és hogy Trevor abszolút semmit sem tett hozzá a házassághoz. Ruth az elhangzottakat majd visszapörgeti a fejében, mint ahogy én is tettem, hogy biztos legyen benne, jól hallotta. Nem tudom, a színésznők hogyan csinálják ezt, de Naominak érzékeltetnie kell velünk azt a pillanatot, amikor Ruth rádöbben, hogy ez a bizonyos „egész dolog” valójában a családja.

Te jó ég, Ben egy seggfej! Úgy döntök, hogy békén hagyom Leót, és hagyom, hogy a stáb találjon rá, amikor ideérnek. Nekem már van két gyerekem.

AZT AKARJÁK, HOGY ott legyek a forgatáson. Kaptam egy üzenetet Weezie-től. Szokatlanul izgatott vagyok, egész délelőtt ki se mozdultam a házból. Kimostam, lecseréltem mindenki ágyneműjét, és minden lehetséges dolgot kiporszívóztam, beleértve a hűtőszekrény hátuljára ragadt port is. Megpróbáltam vázolni az új TRC-film cselekményének fő pontjait is, de rájöttem, hogy a házban nem működik ebben a funkcióban az agyam.

– Nora, elvárják, hogy ott legyél a forgatáson – mondom ki hangosan, mert tetszik a hangzása.

Megnézem magam a hálószoba tükrében. Farmer van rajtam, egy tengerészkék póló és flip-flop papucs. A hajam még mindig szép a tegnapi napi erőfeszítéseimnek hála, és részben kifésült. Úgy döntök, ez megteszi. Tapasztalatból tudom, hogy ha jobb ruhákkal és sminkkel próbálom kicsit feldobni a külsőmet, akkor úgy fogok belépni a teaházba, mintha valami diákbálba indultam volna. Sokkal jobb vagyok a „gyere, ahogy vagy” helyzetekben.

Keresztülsétálok a gyepen, és élvezem az enyhén vizes pázsit gyönyörűségét. Beindul a képzeletem, és írni szeretnék, ugyanúgy, mint ahogy rögtön valami harapnivalót kívánok, amikor a Food Network főzőcsatornát nézem. Holnap elmennek, és végre visszatérhetek az íráshoz.

A teaház ajtaja csukva. Kinyitom, és látom, hogy Leo arccal lefelé fekszik a kanapén, Naomi fel-alá járkál, az operatőr pedig halkan beszélget Martinnal.

– Helló! – intek, miközben befurakodom. – Weezie üzent, hogy szeretnétek, ha itt lennék.

Naomi megáll, és haragos tekintettel néz rám.

– Te vagy az író?

– Igen, Nora vagyok – mondom. Élőben annyira szép, hogy eláll a lélegzetem. Szeretném látni smink nélkül is, és megbámulni az arcát. Sugárzik belőle a szépség, bár most nyilvánvalóan legszívesebben nekem esne.

– Miért? – kérdezi. Kitép egy oldalt a forgatókönyv másolatából, és az orrom alá tolja. – Miért nem csinál a nő semmit? Elhagyja a pasi. Igen, a fickó egy barom, de minden normális nő sírna, vagy ilyesmi. Nem ülhetek csak úgy itt.

Leo felül, és beletúr a hajába, mintha összpontosítani próbálna.

– Igaza van. Ez egy drámai jelenet. A nőnek hisztériáznia és üvöltenie kellene. Vagy legalább könyörögnie.

Amikor Ben ugyanitt állt és közölte, hogy elmegy, nem történt semmi ilyesmi. Nem azért, mert a gyerekek aludtak, vagy mert féltem szembeszállni vele. Kíváncsi lennék, hogy az események milyen láncolata vezetett idáig, hogy itt állok az irodámban az ország két leghíresebb színészével, és megpróbálom elmagyarázni nekik az elhagyásomra adott érzelmi reakciómat.

– Mert nem fosztja meg a nőt semmitől – mondom. – Nem vesz el tőle semmit. Mert valójában sohasem szerette.

– Mi a szar!

Még jó, hogy Naomi nem a terapeutám.

– Ez egy klasszikus, magától megoldódó probléma. Ha valaki elhagy, az azért van, mert nem akar veled lenni. Csupán olyasvalakit veszítesz el, aki nem akar veled lenni többé – magyarázom.

– Jézusom! – neveti el magát Leo. – Nem vagy valami romantikus alkat, ugye?

– Nem vagyok. Egyáltalán nem. Addig a pillanatig hittem a házasságban. De aztán egyszerűen csak elengedtem a dolgot – válaszolom neki. Naominak pedig ezt mondom: – Te itt nem áldozat vagy. Erről szól ez az egész film.

Mindenki hallgat, míg végül Naomi elkezd sírni. Martin átölel, Leo pedig azt dünnyögi:

– Ó, az isten szerelmére!

CSAK HOGY TISZTÁZZUK, nem állt szándékomban nagy értekezést írni arról, hogy milyen áldozatnak lenni. Csak egy romantikus tévéfilmet akartam írni a szokásos huszonötezer dolláros tiszteletdíjamért, hogy kifizethessem az adóhátralékomat, megkímélve magam attól, hogy a nevem szerepeljen a helyi újságban. Megint. Bosszant, ha arra gondolok, hogy az emberek azt hiszik, hogy híján vagyok a pénznek Ben nélkül. Egyáltalán nem így van. Az, hogy Bennel többé nem közös a hitelkártyánk, váratlan nyereséggel járt. Múlt hónapban a hitelkártyaszámlán 795,34 dollár volt, főleg kajára és rezsire költöttünk. Az új életemnek szinte kedvenc része lett, hogy a számlán szereplő számot teljes mértékben én szabályozom. Ez, és persze az, hogy tengericsillagként elterpeszkedhetek a saját ágyamban.

Kissé elkalandoztam.

A történet egy helyes egyetemi városban kezdődik, amely nagyon hasonlít Amherstre. A találkozást aranyosnak írtam le, épp olyannak, amilyen volt. Helyszín: az egyik előadóterem. A jóképű Jay Levinthal a fülembe suttog, én pedig nevetek. Vágás Benre, aki látja ezt a jelenetet. Az órának vége, és én arra várok, hogy beszélhessek a professzorral. Ben közeledik.

– Még sohasem láttalak – mondja. Pontosan emlékszem erre, mert ez egy furcsa szerkezetű mondat. Azt jelenti, hogy mi ketten még sohasem találkoztunk, mégis, ez a kifejezés rá helyezi a hangsúlyt. Az ember sohasem felejti el az első figyelmeztető jelet.

– Fogadok, hogy sok emberrel vagy így – mondom.

– Nem, én szinte mindenkit ismerek – feleli, és hogy ezt megerősítse, hozzáteszi: – Ben Hamilton vagyok. – Úgy mondja a nevét, mintha annak súlya lenne, mintha képek és elvárások sorát kellene előhívnia belőlem. Mintha azt mondanád, hogy Oprah Winfrey-nek hívnak.

– Nora Larson – vetem oda a vállam felett. Ideje, hogy beszéljek a professzorommal.

Ben megjelent a könyvtárban, ahol éppen tanultam, az étkezőben a vacsoránál, a bárban, ahová minden péntek este jártunk a barátaimmal. Nem az a típusú srác volt, akivel normál esetben randiztam volna. Nyilvánvaló módon magabiztos volt, és bosszantóan extrovertált. Az energiája figyelmet követelt, mintha a körülötte lévő emberek mind a neki szentelt templomban hódoltak volna neki. Nehéz elmagyarázni, milyen az, ha egy ilyen ember minden figyelmét rád összpontosítja. Nem tudom, hogy ez jól átjön-e a filmen, de van egy pillanat, amikor elfogadod mindenki más hitrendszerét, és hirtelen te is elkezded őt imádni és ajnározni. Mindenki hitetlenkedett a szerencsémen, hogy együtt jártam Ben Hamiltonnal, majd feleségül mentem hozzá. Történetesen én sem hittem el.

Egészen addig, amíg össze nem állítottuk az esküvőnkre a meghívottak listáját, nem tudtam, hogy Jay Levinthal Ben esküdt ellensége volt. Ami nagyjából mindent megmagyarázott.

LEO ÉPPEN VALAMI borostyánsárga folyadékot kortyolgat a verandán lévő hintaágyon, amikor iskola után a felhajtóra kanyarodom a gyerekekkel. A tizennyolc kerekesek közül kettő elment, így végre van hely, hogy leparkoljak a ház előtt. Arthur köszönés nélkül elmegy mellette. Bernadette lehuppan mellé, és gribedlis mosolyt küld felé.

– Olyan az illatod, mint az apukámnak. – Ezt bóknak szánja, és megerősíti a gyanúmat, hogy Leo poharában skót whisky van. Gondolom, Bené. Majd beleőrültem, amikor nyolcvanhat dollárt költött arra a hülye üvegre. Örültem, amikor kiderült, hogy elfelejtette magával vinni, de talán még jobban örülök, hogy látom, Leo minden felhajtás nélkül egy üdítőspohárból issza. Ha a volt férjem ezt látná!

– Szerencsés vagyok – mondja, és megemeli a poharát. Nem tűnik részegnek, inkább csak olyan embernek, aki egész nap spicces. – Szeretem ezt a helyet – teszi hozzá.

– Én is. Itt kel fel a nap – közli bizalmasan Bernadette.

– Pont itt?

– Igen.

– Hűha!

– Ha itt maradsz, holnap reggel láthatod.

– Mindennap megtörténik?

– Azt hiszem. – Ők ketten a fák felé néznek, és nekem az a különös érzésem támad, hogy én vagyok itt a felesleges harmadik.

– Szóval, ott hátul minden rendben van? – kérdezem.

– Azt hiszem. Csak visszanézik, hogy lássák, van-e valami, amit újra fel kell vennünk. Mire lemegy a nap, visszatérek a civilizációba.

Figyelmeztetés: ez olyasmi, amit Ben is mondhatott volna. Lekicsinyelte azt az életet, amit én választottam, és aminek a felépítéséért olyan keményen dolgoztam. Mintha ez az élet kevesebbet érne. Az önteltség és a bizonytalanság metszéspontján a legrosszabb fajta embert találod. Hirtelen alig várom, hogy ez a fickó eltűnjön a verandámról, az otthonomból, és minél távolabb legyen a családomtól.

– Nos, akkor élvezd csak! Gyerünk, Bernie, csináljuk meg a házi feladatot!

ÖT ÓRAKOR CSIRKE a sütőben, és egy üveg sauvignon blanc a hűtőben. A szerződésünk értelmében hatra el kell tűnniük innen, vagy ki kell fizetniük nekem a harmadik napot is. Mindössze annyit kell tennem, hogy szívélyes búcsút mondok nekik, és figyelem, ahogy távoznak. Vicces volt két napig hollywoodosat játszani, de most már tudom, hogy ez a két nap kimerített. El kell kezdenem írni valami újat. Arthurnak el kell kezdenie a szövegét tanulnia. Bernadette-nek ki kell vernie a sztárokat a fejéből. A pázsiton parkoló autóktól amúgy is ideges leszek.

Megnyugszom, amikor arra gondolok, milyen egyszerű lesz a TRC-nek írni. Holnap vissza is térek ehhez. Írok egy kockázatmentes szerelmes történetet, a lehető legboldogabb véggel, kutyákkal és imádni való gyerekekkel, véletlen találkozásokkal, és házi készítésű desszertekkel. És mindezt személyes kockázat nélkül. Ez az utolsó dolog olyan volt, mint valami néma sikoly.

Öt harminckor kimegyek, remélve, hogy a „köszönöm, hogy eljöttek” emlékezteti majd őket arra, hogy ideje távozniuk. A gyerekeim ragaszkodnak hozzá, hogy velem tartsanak. Kéz a kézben a teaházhoz sétálunk, és két operatőrt látunk, akik a világítóberendezést pakolják ki.

– Mindent elcsomagoltunk – mondja az egyikük.

Odabent Weezie épp az ágyneműt húzza le a kanapéról.

– Hé, srácok, hamarosan békén hagyunk titeket. – A lehúzott ágynemű helyére visszahúzza az én kifakult napraforgósomat, amely úgy látszik, nem volt elég jó Hollywoodnak, és ezzel a teaház ismét az enyém. A kőpadló túlságosan is ragyog, a tűz a kandallóban erőteljesen lobog, mégis meghittséget érzek.

Mindannyian kimegyünk előre és elköszönünk. Naomi megáll és átölel.

– Ez a film nagyon megviselt. De megértettem. És remélem, hogy mások is megértik majd. Fontos, amit írtál. – Bernadette majdnem elájul.

Felnézek Naomira, mert valamiért egy közel tízcentis magas sarkút húzott fel a visszaútra a városba.

– Nagyon jó érzés ezt hallani, köszönöm.

Amikor a gyerekeimhez fordul, megváltoztatja a hangját: magasabb lesz és hangosabb.

– Viszlát, édeseim! – A gyerekek a legfelnőttesebb hangjukon köszönnek el tőle. Önvédelemből.

Martin megköszöni nekem. Tudni szeretné, hogy visszajöhetne-e, hogy a teaházban tartsák meg a sajtótájékoztatót. Nemet mondok, erre felnevet. Weezie mindenkit a járművéhez terel, Leo kilép a lakókocsijából, hogy integessen. Szerintem rohadtul otromba. Két napon át bemászkált a házamba, a piámat itta, és nem képes megtenni néhány métert, hogy elköszönjön.

Arthur és én visszaintegetünk neki, míg Bernadette odarohan hozzá, hogy megölelje. Ez a gesztus vagy az ölelés hevessége meglepi Leót, és viszonozza. Váltanak pár szót, és Leo megérinti Bernadette gribedlijét. Aztán visszamászik a lakókocsiba.

– Mit mondott? – kérdezi Arthur, amikor Bernadette visszajön hozzánk.

– Tudni akarta, hogy holnap is felkel-e a nap. Azt mondtam neki, hogy szerintem igen, és hogy most olyan az illata, mint Rick bácsinak.

– Akkor gint ivott – mondom neki, és bemegyünk a házba, hogy hallgassuk, ahogy Hollywood elhajt.