Jochen Gutsch
Maxim Leo

FRANKIE

EGY RENDKÍVÜLI BARÁTSÁG TÖRTÉNETE

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  A fonal

2.  Frankie Boy

3.  Olyan dolgok, mint tekintettel lenni

4.  Kis kot

5.  Üdvöz légy, Legfőbb Vezető!

6.  Pórázos állat

8.  Linda

8.  Az élet értelme

9.  A legrosszabb érzés a világon

10.  Kérsz egy diót?

11.  Hollywood

12.  Tesó

13.  Bolygók

14.  Idióták

15.  Ketten, kikészülve

16.  Minden rendben lesz

17.  Bementem az erdőbe

18.  Kedves Frankie!

19.  Zárószavak

Impresszum

Mitől olyan nehéz az élet?

Az emberektől?

An Affair to Remember

1.

A fonal

Nekem azt mondták, hogy egy történetet az elejétől kell elmesélni. A kezdet kezdetétől. Csakhogy én kandúr vagyok, sejtelmem sincs, mi az, hogy eleje vagy a kezdet kezdete. Az embereknek egy csomó szabályuk van arra, hogyan kell menniük a dolgoknak az életben. Csináld ezt, csináld azt! Lehetek őszinte? Ez unalmas. Fárasztó. Nem nekem való. Ezért most csak úgy elkezdem valahol. Talán éppen az elején. A kezdetnél.

Az volt a régi szép idő, és ezen azt értem, hogy az esték melegek voltak, későn sötétedett, a méhek zümmögtek a hársfák között. Egy ilyen estén át akartam ugrani a professzorhoz. Hogy ki a professzor, azt későbbre hagyom. Merthogy egyelőre nem lényeges.

Így hát elindultam a falu közepén átvezető Nagy Úton. El a tó mellett, ahol magas a fű, és ott ettem egypár szöcskét. Hogy mi a jó a szöcskékben? Soha nem panaszkodnak, amikor megeszik őket. Ellentétben a madarakkal. Azok mindig hatalmas drámát rendeznek. „Ne egyél meg! Anya vagyok! Tíz gyermekem van a fészekben!” A madarak folyton túlzásba esnek. Én meg minden alkalommal csak állok ott ostobán, a számban a madárral, és egy kicsit rosszul érzem magam.

Elmentem a falu temploma mellett, a korhadt madáretetők mellett, el a dagadt Heinz (rottweiler) büdös pisije mellett, két szemétdomb mellett, amelyeken semmi finomság nem volt, de még épp csak ehető dolgok sem, csupán kávézacc, tojáshéj, krumplihéj, almahéj. Ha már itt tartunk, emberek, jó, ha tudjátok: ha egy szemétdombon kizárólag mindenféle héjak hevernek, az a fukarságotokról árulkodik.

Elhaladtam a nagy homokdomb mellett, amely után nem sokkal már az erdő kezdődik, amögött pedig véget ér a világ. Jó hangulatban baktattam, tök lazán mentem-mendegéltem az alkonyatban, átugrottam egy régi fakerítésen, és végül az elhagyott ház kertjében álltam. Mindenki elhagyott háznak hívja, mert a városi emberek, akik nyaranta mindig itt laktak, egyszer csak nem jöttek többé.

A csukott ablakok mindegyikén függönyök vannak, télen szél süvít az elhagyott ház körül, és a dagadt Heinz, az a seggfej azt állítja, hogy egy falka vérfarkas lakik ott.

De most figyeljetek! Már majdnem elmentem az elhagyott ház mellett, amikor megláttam ott egy férfit. Bent az elhagyott házban! Annyira megdöbbentem, hogy rögvest beugrottam egy bokor mögé, mert begazoltam. Ott ültem, és azt gondoltam: basszus, Frankie, most mi legyen?

A legszívesebben ízibe visszarohantam volna, hogy mindenkinek, akit csak ismerek, beszámoljak a szenzációról. Akkor persze kezdetét vette volna a kérdezősködés. Hogy festett az a férfi, Frankie? Milyen szaga volt annak a férfinak, Frankie? Milyen ennivaló volt annál a férfinál, Frankie? Egészen biztos vagy benne, hogy nem vérfarkas, Frankie?

Ha egy elhagyott ház egyszeriben már nem elhagyott, rengeteg kérdés adódik. Akkor mindenki tudni akarja a részleteket. És ha azokkal nem szolgálhatsz, hülyét csinálsz magadból. Ezért azt tettem, amit ilyen helyzetben minden valamirevaló kandúr tenne: kikukucskáltam a bokor mögül. Lestem. Figyeltem. Lestem. Figyeltem. Ez jó ideig így ment. Itt most rövidebbre fogom, mert más egyébként nem történt. Lestem. Figyeltem. És így tovább.

Aztán közelebb lopakodtam, csendesen, nesztelenül. Néhány macskafaroknyi távolságból benéztem a nagy ablakon, és részleteket gyűjtöttem.

Első részlet: valóban egy férfi van ott.

Második részlet: egy széken áll.

Harmadik részlet: a szoba mennyezetéről egy fonal lóg le.

Negyedik részlet: a fonal a férfi nyaka körül van.

Ötödik részlet (a negyedik részlet kiegészítése): a fonal rendkívül vastag.

Csodásabb fonalat, higgyétek el, én még soha nem láttam. Imádom a fonalakat, ezt tudnotok kell rólam. Amikor még az öreg Berkowitz asszonynál éltem, majdnem mindennap játszottunk egy fonallal. Ember soha nem lógott rajta, egy egér viszont néha igen, mármint nem valódi, csak fonalból készült, még ha az emberek azt is gondolják, hogy mi, macskák valódinak hisszük. De erről szó sincs. Elvégre nem vagyunk hülyék.

Amikor az ablakból megláttam azt a hihetetlenül szép fonalat, egyszeriben az öreg Berkowitz asszonyra és életem legjobb időszakára kellett gondolnom. Ez az időszak nem tartott sokáig, mert az öreg Berkowitz asszony egyik nap a kertben elfeküdt. Kicsit később jött két talpig fehérbe öltözött férfi, és az öreg Berkowitz asszonyt betolták egy autóba, amelynek a tetején villogó fény volt, és én soha többé nem láttam.

Az emlékek miatt kicsit elnehezült a szívem, és a legszívesebben bekiabáltam volna annak afér finak:

– Hé, te ott! Aki a fonallal játszol! Irtó klassz az a fonal! Beszállhatok a játékba?

Nem szállhattam be. Más történt. Minden bátorságomat összeszedve felugrottam az ablakpárkányra, és benéztem a házba. A férfi egy széken állt, a nyaka körül a fonallal. Aztán meglátott engem, és meglepetten nézett rám. Csakhogy nem kellemesen meglepődve, hanem mérgesen. Kinyitotta a száját, aztán meg becsukta, mint egy ponty, és mondott nekem valamit, amit nem értettem. Mert ő az ablaküveg mögött volt, én meg előtte. Logikus.

Hunyorogni kezdtem. Még egy fontos tudnivaló nektek, embereknek: ha egy macska hunyorog, az olyan, mintha mosolyogna. A hunyorgás azt jelenti: minden frankó. Jó kedvem van. Mi a helyzet? Úgyhogy eszelősen hunyorogtam az ablak előtt, de a férfi ugyanolyan seggfejnek tűnt, mint a dagadt Heinz, és semmit sem értett. Még hadonászni is kezdett felém a karjával. Felemeltem a jobb mellső mancsomat, hogy mutassam: hé, minden oké! Értelek. Ha fonallal játszunk, néha kicsit elvadul a dolog. Be kell azonban vallanom, hogy a hadonászás ijesztő volt. Ezért a lábaim közé nyalintottam, hogy megnyugodjak, mert tiszta ideg lettem, és nem tudtam, mit csináljak.

Aztán egyszeriben felgyorsultak az események. A férfi kihúzta a fejét a fonalból, leugrott a székről, és kivágódott az elhagyott ház ajtaja. A férfi ordított. Én leugrottam az ablakpárkányról. A férfi felkapott valamit, és felém hajította. Futni kezdtem, de a lábaim remegtek az ijedtségtől. Reszkettem, mint a nyárfalevél. Közeledni láttam egy árnyat. Valami utánam repült és fejen talált. Aztán már semmiről sem tudtam.

Az első dolog, amit újra hallottam, a szél volt. Valamit súgott nekem. Hogy mit, azt nem értettem, pedig nagyon figyeltem. A fűben feküdtem az elhagyott ház előtt. Borzalmasan fáradt voltam, és nem mozdultam. A szememet is alig tudtam kinyitni. A szél pedig csak suttogott és suttogott, amíg rájöttem, hogy nem is a szél az. Hanem a férfi, aki fölöttem áll, és lehajolva hozzám beszél. Még a lábával is megbökött, mintha döglött patkány lennék, vagy valami olyasmi.

– Jól vagy? – tett fel egy meglehetősen ostoba kérdést, mert egészen nyilvánvalóan nem voltam jól.

Aztán szörnyű fáradtság tört rám, és elaludtam. Amikor legközelebb felébredtem, először nem tudtam, hol vagyok. Pocsékul éreztem magam, és óvatosan körbenéztem, de csak futólag. A mennyezetről lelógni láttam a pompás fonalat, és akkor minden eszembe jutott. Bent feküdtem az elhagyott házban! Egy kanapén feküdtem, ha pontosan akarjátok tudni, alattam pedig papír volt, talán egy régi újság vagy olyasmi. Láttam a férfit, most velem szemben ült egy fotelban. Egy kis telefont tartott a füléhez, és izgatottan beszélt valakivel. Sejtelmem sem volt, kivel. Azt viszont megmondhatom, miről beszélt. Rólam.

– Van itt nálam egy elpusztult macska – mondta a telefonba. – El tud jönni? Igen, valóban halottnak tűnik, de én nem vagyok állatorvos. Ezért hívtam fel magát. Nem, nem az enyém, és nem tudom, kié. Hogy milyen? Ez miért fontos? Olyan, mint egy átlagos macska. Szürke cirmos, kissé vézna, az egyik füléből hiányzik egy darab. Nem, nem tudom, mitől pusztult el! Igen, a kertemben találtam. Figyeljen… Oké, mondom a címemet… Nem, a macska…

– Kandúr vagyok! – szóltam közbe.

Ez persze nem volt okos tőlem. A professzor, akit majd még megismertek, gyakran felhívja a figyelmemet arra, hogy okosabban kell viselkednem, különben sok bajom lesz az életben. Csakhogy méregbe gurultam. Előbb kis híján agyonütnek, aztán pedig ez az ember szimplán macskának nevez, miközben én hibátlan kandúr vagyok.

– Mi van? – kérdezte a férfi.

– Kandúr vagyok! – ismételtem meg. Bizonyára nem beszéltem elég tisztán emberül, és a nyelvem is nehezen forgott a dolog miatt, ami fejen talált. Számtalanszor meg kellett ismételnem, mire sikerült kifogástalanul kimondanom: – Kandúr vagyok!

A férfi úgy bámult rám, mintha valami szörnyeteg lennék. Tapasztalatból beszélek: ha egy kandúr mond valamit, az emberek kiakadnak. Mindig. Ezért nem szólaltam meg már régóta. Utoljára a faluban fordult elő, a bolt előtt. Egy asszony bevásárlótáskájából kiesett valami, én meg szóltam neki:

– Helló, hölgyem, azok nem az ön porszívózsákjai?

Az asszony erre sikoltozva elrohant. Végig az egész főutcán, az az ostoba nőszemély.

Az embernyelv nagyon egyszerű. Az első szó, amit kimondtam, ez volt: hó. Aztán már hamar jött a többi is. A menhelyen sok állat beszélt embernyelven. Az öreg Berkowitz asszony embernyelven beszélt, és a televíziója is embernyelven beszélt.

Régen jobban beszéltem embernyelven, mint macskául. Ma már vagy tíz nyelvet tudok. Ez nem sok, a professzor huszonhét nyelven beszél, még kecskéül is, pedig azt szinte senki sem beszéli a kecskéken kívül. Logikus. Egy kandúr, ha nem tud nyelveket, elveszett. Azt is megmondom, mi az oka: a fajok sokfélesége. Lépten-nyomon találkozhatni más állatokkal, amelyek más nyelveket beszélnek, és nem lehet mindegyiküket megenni, kettéharapni vagy addig játszani vele, amíg meghal. Akkor beszélni kell. Ez a helyzet, nem én találtam ki. Ha például az erdőben sétálok, ott mindig ül egy hatalmas bagoly. Egész nap egy ágon ül és komoran bámul. Én azonban, ha találkozom a hatalmas bagollyal, nagyon barátságosan megszólítom bagolyul:

– Szia, bagoly! Hogy ityeg a fityeg?

– Ahogy kell.

– Igen, ahogy kell. Vigyázz magadra, bagoly!

– Persze, Frankie.

Látjátok? Még egy egész nap az ágon üldögélő bagollyal is jól el lehet beszélgetni. Csak az emberek viselkednek furcsán, amikor beszélek.

A férfi még mindig tátott szájjal meredt rám. Nagyon megijedt, ezt éreztem rajta. Azt pedig láttam, hogy gondolkodik. Én meg azt mondtam magamnak: fogd be a szád, Frankie, és várj! Az ember biztosan össze van zavarodva, és azt találgatja, hogy megbolondult-e. Valóban beszélt a kandúr? Lehetséges ez? Vagy ő begolyózott?

A férfi sokáig vizslatott engem. Miután semmi sem történt, és én semmit sem mondtam, megkönnyebbülten hátradőlt a fotelban, és becsukta a száját. Megcsóválta a fejét, és elmosolyodott.

– Ugyan már, marhaság! – mondta.

Mire én: – Nem marhaság.

A férfi kiakadt, de teljesen. Az arca olyan fehér lett, mint egy szarvas feneke. Ezt én élveztem egy kicsit. Na jó, nem is csak kicsit. Merthogy jobb, ha tekintélyed van az emberek előtt. Különben nem vagy biztonságban tőlük, és beléd rúgnak vagy hozzád vágnak valamit. Vég nélkül.

A férfi nagy sokára megszólalt:

– Te beszélsz?!

Na bravó, gondoltam, ez aztán az éleslátás! A férfi nagyon lassan és hangosan beszélt hozzám. Az öreg Berkowitz asszonnyal egyszer néztem egy filmet. Férfiak ültek benne egy tűz körül, és más férfiakkal beszéltek, akiknek az arcán festmények voltak, a fejükön meg tollak. Az ugyanilyen volt. Azok a férfiak úgy beszéltek a tollakat viselőkkel, mintha azok totál hülyék lennének.

A férfi folytatta: – Én. Richard. Gold.

Közben a mellkasára bökött. Én ezt furcsának találtam, de viccesnek is, úgyhogy én is a mellkasomra böktem.

– Én. Frankie – mondtam.

Mire a férfi: – A Fejed? Fájni? Au, au?

Én: – Igen. Au, au!

A férfi: – Sajnálom. – Aztán úgy tűnt, hogy nem tudja, mit mondjon még. Óvatosan kinyújtotta a mancsát, és az én mancsomra tette. – Nem. Kell. Félned.

Ezt kedvesnek találtam. És mert kedves volt, úgy gondoltam, végre beszélhetünk a lényegről.

Én: – Enni, enni? Éhes!

A hasamra mutattam, aztán a számra.

A férfi: – Enni, enni? Te? Hozok neked enni.

Megítélésem szerint ezek voltak az első értelmes szavak, amelyeket a Richard Gold nevű férfi mondott.

2.

Frankie Boy

Csak hogy ne lepődjetek meg: a férfit, akinek Richard Gold a neve, én mostantól egyszerűen Goldnak fogom nevezni. Azon oknál fogva, hogy az rövidebb és jobban hangzik. Ez a történet ugyanis még folytatódik egy darabig, és én nem szeretném, hogy a történetemben valakinek Richard legyen a neve. Nem tehet róla, hogy úgy hívják, de az hülye név.

A hülye neveket jól ismerem. A mamám Ötöskének hívott. A testvéreim az Egyeske, Ketteske, Hármaska, Négyeske, Hatoska és Nyolcaska nevet kapták. Heteske nem volt, mert a hetes szám a mamám szerint balszerencsét hoz. Ezért Heteskét hivatalosan Nyolcaskának hívták, de nem hivatalosan Heteske volt, a beceneve pedig Hetvennyolc.

Később, amikor az állatmenhelyen éltem, az emberek Tejszakállnak hívtak a fehér állszőröm miatt. És ezzel annyi is volt a tekintélynek. Minden állat nevetett rajtam és a nevemen. Tejszakáll! A szomszéd ketrecben még a palotapincsi is nevetett rajtam, pedig ő úgy festett, mintha más állatok maradékaiból csavarozták volna össze.

Valamikor aztán egy gyerekes család vett magához, és új nevet adtak nekem. Herbert lettem. Néha Herr Bertnek, Bert úrnak hívtak. Ők azt mind mókásnak és cukinak találták, én meg folyton azt kérdeztem: miért vagytok ilyen kegyetlenek?

A gyerekek voltak a legkegyetlenebbek. Szórakozásból öngyújtót tartottak a farkamhoz, vagy egymásnak dobáltak, mint egy labdát, és azt kiabálták: repülj, Herr Bert! Félelmemben az egyik gyerek arcán egyszer végighúztam a karmaimat. Aztán mindjárt másodszor is. Véres ügy volt. Utána visszakerültem az állatmenhelyre. És megint Tejszakállnak hívtak.

Amikor már azt hittem, hogy egész életemre Tejszakáll maradok, egyik nap az öreg Berkowitz asszony állt a ketrecem előtt. Rám nézett, megsimogatta a fejemet, és azt mondta:

– Tejszakáll? Ez a neved? Szent szar!

Finom hölgy volt, de a szavai sokszor nem voltak finomak. Ha ma néha nem túl szép szavak hagyják el a számat, most már tudjátok: nem tehetek róla. A nevelésem során elkövetett pedagógiai hibák következménye.

Az öreg Berkowitz asszony hazavitt magához. Otthon néhány napig gondolkodott, és közben sok zenét hallgatott. Egy amerikai férfitól, akit ő Frankie Boy Sinatrának nevezett. Az a Frankie Boy szépen énekelt, ha nem is olyan szépen, mint egy széncinege. Emberhez képest azonban egész jól. Az öreg Berkowitz asszony mindenesetre egyszer csak azt mondta nekem:

– Frankie. Hogy tetszik neked ez a név?

Hűha, gondoltam. És majdnem elájultam az izgatottságtól. Utána végigfutottam a falun, és mindenkinek odakiáltottam:

– Frankie vagyok! Az amerikai Frankie Boy nevét viselem!

Na, most már tudjátok, hogy kaptam a pompás nevemet. Valójában azonban nem ezt akartam elmesélni, hanem egészen mást. Könnyen elterelődik azonban a figyelmem. Ezért sokszor mondom is magamnak: Ha mesélsz valamit, nem veszítheted el a fókuszt, Frankie.

Csakhogy az nem könnyű. Azért sem, mert nem igazán tudom, mi az a fókusz. Nagyjából igen, de nem teljesen. Csak azt, hogy nem szabad elveszíteni. Na, hol is tartottunk?

A kanapén feküdtem az elhagyott házban, és hallottam, hogy a férfi, akit csak Goldnak nevezek, a házban járkál. Ajtókat nyitogatott ki. Úgy tűnt, hogy mindenütt élelmet rejtett el. Az evés gondolata pedig engem teljesen felizgatott. Szöcskék és egy kukából kilógó megszáradt kolbászvég kivételével semmi sem volt a gyomromban.

Persze paráztam is. Nem ismertem Goldot. Az elhagyott házat sem ismertem. Viszont borzalmasan kíváncsi is voltam, úgyhogy leugrottam a kanapéról, és körbenéztem. A lábaim még remegtek, és azonnal halálra rémültem: még egy kandúr volt ott! Felborzoltam a farkam, olyan lett, mint valami régi seprű, vadul fújtam, de valami egyszeriben nagyon furcsának tűnt. A kandúr olyan volt, mint én. Csak feketében. És akkor rájöttem: egy óriási tévé előtt állok, és a képernyőt bámulom. Láttam már néhány tévét, de ekkorát még nem, mert ennek se vége, se hossza nem volt. Szent szar!

Szeretem a tévét. Főleg, ha állatokat látni benne. A legjobban azokat az állatos filmeket szeretem, amelyek pingvinekről szólnak, ahogy a hóviharban egy lyuknál állnak a jégen, és időtlen időkig egy halra várnak. Egyszerűen nem értem a pingvineket, de egyszer szívesen beszélnék eggyel. Az életéről.

Amikor emberek szerepelnek a filmekben, az unalmas, mert az emberek majdnem mindig ugyanazt csinálják a tévében: kinyiffantanak más embereket. Minden elképzelhető módon. Hogy miért, azt nem tudom, mivel még csak meg sem eszik azokat, akiket kinyiffantottak.

A gondolat, hogy minden este itt feküdjek a kanapén, a mancsommal a távirányítón, teljesen felizgatott. Jó értelemben, persze.

Folytattam a körutamat a házban, és valamiből végtelenül sokat láttam: könyvekből. Mindenhol könyvekkel teli polcok voltak. Ha engem kérdeztek: a könyv hülyeség. Egyszer belenéztem egybe, de csak sok szó volt benne, más semmi, és én nem győztem ásítozni. Ennek ellenére ilyen jó házat még soha nem láttam. Az ablakoknak széles párkányaik voltak, mintha csak egy heverészni, nézelődni és aludni szerető kandúrnak készítették volna őket.

Ami feltűnt nekem, miközben körbejártam, az a szag volt. Itt nem lehetett bomlásnak indult egerek szagát érezni, vagy a dagadt Heinz pisijét, ha netán arra gondolnátok. Itt valahogy… szomorúságszag volt. Mint egy régi rókalyukban, amelyben már nem laknak. Nem tudom, körülnéztetek-e valaha egy régi rókalyukban, amelyben már nem laknak, de ott sem jó a hangulat: mindennek múltszaga van, búcsúzásszaga és soha vissza nem térő boldog rókaévek szaga. Itt nagyon hasonló volt.

Felmentem a lépcsőn. Ott megint szobák voltak és megint könyvek. Egy nagy ágy is volt azonban, és én egyből beleugrottam. Teljesen önkéntelenül. Eszelősen dagasztottam a puha ágytakarót, gyúrtam, gyúrtam, és dorombolni kezdtem, azt is teljesen önkéntelenül.

Hogy mikor feküdtem utoljára ágyban, már elfelejtettem. Azt viszont elmesélhetem, hogy hol lakom. A falu szélén, a Nagy Út legvégén van egy kis bekerített hegy. Az emberek arra dobnak mindent, ami már nem kell nekik. Autógumikat, székeket, rádiókat, régi zoknikat meg ilyesmiket. El sem hiszitek, mi mindenre van szükségük az embereknek az élethez! Megőrülnek a cuccokért, és telerakják velük a házaikat. Amikor pedig túl nagy lesz a zsúfoltság, kidobnak néhány régi cuccot, és új cuccokat szereznek be. A professzor szerint, akit majd később megismertek, ez a civilizáció miatt van. Mert az emberek civilizáltak, mi, állatok pedig nem vagyunk azok. Ha pedig valaki civilizált, sok mindenre van szüksége ahhoz, hogy lenyűgözzön másokat, és megmutassa, mennyire civilizált. Nagyjából úgy van ez, mint a gorillák hordájánál, ahol mindegyik a mellét veri és kérkedik. Én mindenesetre nagyon örülök, hogy az emberek roppant civilizáltak, és szép hegyet építettek nekem. Cuc caim ugyanis soha életemben nem voltak, kivéve a kis kendőt a nyakamban. Azt az öreg Berkowitz asszonytól kaptam, és az ő emlékére viselem.

Igazából azonban azt akartam elmesélni nektek, hogy hol lakom. Egészen fent, ahol az embereknek az a sok cucca van, a hegy tetején fekszik egy rozsdás fürdőkád, egy nagy kőnek döntve, lábaival az ég felé. Abban lakom. Vagy inkább: alatta.

Hegytetőn lakni jó. A kilátás miatt. A levegő is nagyon klassz idefent. Sokszor viszont rossz itt lakni. A mosómedvék miatt. Éjszakánként itt settenkednek a hegyes fogaikkal, és a frászt hozzák rám.

Télen a fürdőkád legtávolabbi széléhez vackolom be magam a keményre fagyott földön, a fejemet a mancsaimra fektetve, a farkamat szorosan a testem köré fonva, a cingár kandúrhátsóm reszket a hidegtől, és arról álmodom, hogy lent vagyok az egyik füstölgő kéményű házban. Ezért el sem akartam hinni, hogy most egy ágyban fekszem.