Aranyozott hazugságok

A „Vízzé válik a vér?” sorozat 1. kötete

Bordás Róbert

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gilded Lies

Copyright © 2024 Robert Bordas

Hungarian translation

Copyright © 2024 Robert Bordas

Anyanyelvi lektor, korrektúra: Éli Nóra

Borítóterv: Dominika Mars

Fejezet fejléc grafikája: Designed by Freepik

A regény fikció. Esetleges hasonlóság valós, akár élő, akár elhunyt személyekkel csupán a véletlen műve.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó vagy a szerző írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható. A szöveg idézése kizárólag a szerzői jogi törvényben lefektetett elvek mentén lehetséges.

ISBN–13: 978-80-909197-0-9 (paperback)

ISBN-13: 978-80-909197-1-6 (ePUB)

Kiadó: Róbert Bordás, Brno, Czech Republic

www.robertbordas.com

Tartalom

1. 1. fejezet

1. Prága, Csehország, 2022. január-március

2. 2. fejezet

1. Kassavidék, Magyarország, 1882. szeptember

3. 3. fejezet

1. Kassavidék, Magyarország, 1882. szeptember

4. 4. fejezet

1. Kassavidék, Magyarország, 1882. szeptember

5. 5. fejezet

1. Kassavidék, Magyarország, 1882. szeptember

6. 6. fejezet

1. Kassavidék, Magyarország, 1882. szeptember vége

7. 7. fejezet

1. Hamburg, Német Birodalom, 1882. szeptember/október

8. 8. fejezet

1. Atlanti-óceán, 1882. október

9. 9. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1882 tele /1883 tavasza

10. 10. fejezet

1. Kassavidék, Magyarország, 1883 tavasz/nyár

11. 11. fejezet

1. Cseri, Északkelet-Magyarország, 1883. december

12. 12. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1884. március/április

13. 13. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1884. augusztus

14. 14. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1887. december

15. 15. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1887. december

16. 16. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1888. február-április

17. 17. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1888. április-május

18. 18. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1888. május

19. 19. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1888. május

20. 20. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1888. június

21. 21. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1888. június

22. 22. fejezet

1. Scranton, Pennsylvania, 1888. július

23. 23. fejezet

1. Scranton/Philipsburg, Pennsylvania, 1888. július-augusztus

24. 24. fejezet

1. Harrington, Pennsylvania, 1888. november

25. 25. fejezet

1. Prága, Csehország, 2022. június-július

26. Köszönetnyilvánítás

27. A szerzőről

28. A szerző további könyvei

1. fejezet

Prága, Csehország, 2022. január-március

Bodnár Péter átkulcsolta ujjaival kínai motívumú csészéjét és lehunyta szemét. Mélyen belélegezte a simogató, fűszeres illatot, és elégedett sóhaj hagyta el ajkát. Egy korty tea. Ez biztos megnyugtatja.

Ám valahányszor a képernyőre nézett, pulzusa megugrott az üzenet láttán.

Kísértet a múltból – vagy nem is, inkább a jelenből. De mi áll ennek a hátterében?

Egy évvel ezelőtt korai nyugdíjba vonult. Most azt tehette, amire mindig is vágyott, ahelyett, hogy mások akarata szerint éljen. Több könyvet olvashatott. Elkezdett újra zongorázni. Több időt tölthetett feleségével Evával és lányával Dianával. Akkor mehetett túrára a környező erdőkbe, amikor kedve tartotta. Egy teljes hétre kikapcsolta a telefonját, csak ne kelljen összerezzennie a gyűlölt melódiára. Egyébként is, egyre ritkábban csöngött.

Fél év telt el karácsonyig, mikor is Péterre rátört a fészkelődhetnék.

Diana ajándéka éppen kapóra jött.

– Hogy legyen mivel tölteni az idődet – kuncogott Diana, mikor Péter elkezdte leszaggatni a kis dobozt rejtő csomagolópapírt.

Először azt hitte, könyv lesz, de a doboz kisebb volt, mint egy tipikus puhakötésű kötet. Csak, amikor eldobta a csomagolás utolsó fecnijét, akkor pillantotta meg a vastagon írt kulcsszót, és attól elakadt a lélegzete. Diana mosolya egyszerre Eva arcán is megjelent. Mindketten várakozva figyelték.

Péter zavartan nézett rájuk. – DNS-teszt? – Újra az ajándékra nézett, és a dobozborító fényes felületén feketéllő feliratot fürkészte a vörös főcím alatt. – Genealógia?

Diana felnevetett. – Mindig arról panaszkodtál, hogy nincs nagy családod. Talán most találsz rokonokat.

Igaza volt. Péternek nem voltak testvérei, akárcsak az édesanyjának. Apai nagynénjének gyermekei pedig még kiskorában szétszóródtak Magyarországon, és amikor Péter harminc éve elhagyta hazáját, hogy egy cseh lányt vegyen feleségül, minden kapcsolat megszakadt. A DNS-teszt segíthetne megtalálni őket? Semmit sem tudott szülei felmenőiről. Péter egy idő óta átkozta magát, miért nem kérdezett többet famíliájuk történetéről, mikor még éltek a szülei.

Saját alapítású kis családja nagyszerű volt, szerető feleséggel és imádott lányával. De saját elálló jobb füle Pétert apai nagyapjára emlékeztette, az egyetlen fotó alapján, amely a jóval Péter születése előtt meghalt férfiről készült. Mit kapott még ezektől az ősöktől? Matematikai tehetségét? Az asszertivitását, hogy soha ne adja fel céljait? Vajon kitől örökölte állhatatosságát, ami üzleti sikerei kulcsának bizonyult? Honnan jött jól rejtett, de néha felszínre törő indulatossága? Péter úgy sejtette, ez apjától származik; vagy esetleg egy általános családi vonás lenne? Azt kívánta, bárcsak többet tudna a gyökereiről. Talán azok támpontokat adnának önmaga jobb megértéséhez. Diana ajándéka új felfedezési lehetőségeket nyitott meg számára.

A karácsony hátralévő részét a DNS alapján családkutatásra specializálódó cég honlapjának tanulmányozásával töltötte. Rögtön ünnepek után, ahogy kinyitott a posta, félméteres hóban gázolva sietett, hogy elküldje DNS mintáját a tesztre.

Miközben az eredményekre várt az elkövetkezendő négy hétben, Péter megismerkedett a genealógia módszereivel, amihez nagyszerű forrásokat talált az interneten. Ez egy új világ volt, melynek felfedezése felcsigázta.

Január végén jelentek meg az eredmények számítógépe képernyőjén. A DNS-egyezések száma – több ezer – minden képzeletét felülmúlta. Az első négy DNS-egyezés azonban szorosabb kapcsolatra mutatott. Másod- vagy harmad-unokatestvérek, a honlap magyarázata szerint. A nevek egyáltalán nem hangoztak ismerősnek: Skultety, Pinkerton, Szabo és Abram – mind az Egyesült Államokból. A Szabo magyar név volt, így legalább ennek a személynek lehetett valami igazi kapcsolati alapja. Persze ezek a rokoni kapcsolatok jöhettek anyja oldaláról is, vagy női rokonoktól az apai ágon.

– Neked véredben van az idegen földek iránti vágyakozás, talán csakúgy, mint őseidnek – viccelt vele Eva egy este a vacsorafőzés befejeztével, mikor Péter segített az asztalt megteríteni. – Ezért vettél cseh lányt feleségül, nem? – Kacsintása emlékeket idézett fel Péterben a titokzatos lányról, akinek nevető szemeibe harminc évvel ezelőtt beleszeretett. A gürcölés évei mintha maguk alá temették volna ezeket az emlékeket, melyek most olyan élesen rajzolódtak ki előtte, mint régen. Péter visszamosolygott.

Eva boldogabbnak tűnt, mióta férje nyugdíjba vonult, jóllehet ő részmunkaidőben továbbra is a laboratóriumban dolgozott, de a fennmaradó időt otthon töltötte kutatásairól írt cikkeivel. A mindennapi közös ebéd új élmény volt Péter számára. Evára nézett, és nem tudta megállni, hogy meg ne érintse felesége kezét, miközben villáját tányérja bal oldalára helyezte.

– Ki tudja, talán valamelyik rokonod száz évvel ezelőtt kivándorolt az Egyesült Államokba. – Eva mindkettőjük tányérjába levest szedett. – Az első világháború előtt és után is óriási volt az elvándorlás.

– Miért nem mesélt erről nekem anya meg apa?

– Az még azelőtt lehetett, hogy ők megszülettek, nem? – érvelt a nő, elhessegetve férje aggodalmait.

– Rizst vagy burgonyát kérsz a sertéshúshoz? – kérdezte Eva, mikor befejezték a levest.

Péter esze azonban máshol járt, és csak bólintott, elfogadva, hogy mindkét köretből került a tányérjára. Hallotta, hogy Eva a munkájáról mesél valamit, de nem tudott figyelni rá, ahogy az evésre sem. Tulajdon gondolatai foglalkoztatták.

A DNS-tesztelő cég, a lineage.com, csak a saját webportálján keresztül engedte meg, hogy az egyező DNS-sel rendelkezők egymásnak üzenetet küldjenek. Péter senkitől nem kapott választ a cég honlapján keresztül.

A mai napig.

Péter kiitta teáját, és a csészét letette laptopja mellé. Újra elolvasta az üzenetet.

Micsoda meglepetés rólad hallani, Péter! Fogalmam sem volt, hogy tengeren túl is vannak rokonaink. Hihetetlen, hogy ilyen módon találunk egymásra. Rettenetesen örülök, hogy kapcsolatba léphettünk, és szeretnék többet megtudni rólad.

Két nővérem van, Laura és Rose. Laura, az idősebbik néhány éve végzett egy családfa-kutatást, de nem talált élő rokonokat Európában. Megkérem, hogy küldje el neked a kutatásai eredményeit. Talán sikerül olyan információkat találnod, amelyek segíthetnek abban, hogy más, még közelebbi rokonokat találj.

Az e-mail címemet megtalálod lejjebb a könnyebb kommunikáció érdekében.

Az apámat Carl Bodnárnak hívták. Köszönöm, hogy megkerestél.

Üdvözlettel,

Patricia Bodnár (Skultety, néhai férjem után)

A következő levél egy héttel később, éjjel érkezett. Ahogy felébredt, Péter észrevette az emailre való figyelmeztetést telefonján, de kényszerítette magát, hogy először reggeli rituáljait végezze el. Amikor türelmetlenségét már lehetetlen volt kordában tartani, bekapcsolta laptopját, és leült elolvasni a levelet. Ahogy sejtette, Laurától jött.

Kedves Péter!

A húgomtól kaptam meg az elérhetőségedet. Isteni, hogy igyekszel megtalálni rokonaidat! Néhány évvel ezelőtt kutattam családunk történetét, anyánk vonalán egészen a tizennegyedik századig eljutottam. Téged viszont a Bodnár-vonal fog érdekelni, de ott sajnos zsákutcába kerültem. Dédapánk, George Bodnár az 1880-as években Ausztria-Magyarországról vándorolt be az Egyesült Államokba feleségével, Herz Erzsébettel és fiúkkal, Andrew-val. Hat gyermekük élte meg a felnőttkort. John, a legidősebb, a nagyapánk volt. Küldök egy linket a családfánkhoz, ahol megtalálod a jegyzeteimet is.

Nagyon örülnék, ha tartanánk a kapcsolatot. Talán tudnál segíteni, hogyan menjünk tovább a Bodnár-vonal kutatásában!

Üdvözlettel unokatestvéredtől,

Laurától

Alig bírva kíváncsiságával, Péter bejelentkezett kedvenc genealógiai szerverére, amely a XVI. századig visszamenőleg minden elérhető magyar egyházi anyakönyvi bejegyzést tartalmazott, és lázas kutatásba kezdett. George nevének magyar változatát, Györgyöt használta a kereséseknél és a magyarországi születésekre és az 1845-1865 közötti időszakra szűkítette őket. Negyvennégy oldalra rúgott az eredmények tömege. Amikor hozzáadta Elizabeth Herz nevét, a lista huszonnyolc oldalra fogyatkozott. Látta, hogy vegyesen vannak keresztelési feljegyzések, bevándorlási nyilvántartások, de ugyanakkor néhány népszámlálási információ is az Egyesült Államokból és más országokból. Mikor csak a magyarországi feljegyzésekre korlátozta a keresést, ez végül mindössze kilenc oldalt eredményezett.

Ekkor vette észre a képet, amit Laura csatolt emailjéhez. Egy sírkő volt rajta egy pennsylvaniai temetőben, George és Elisabeth Bodnár nevével. A férj 1939-ben halt meg, az asszony hat évvel később. A kép alatti link arra a szerverre vitte, ahonnan a sírkő képe származott.

Micsoda genealógiai forrás, több millió sír további információval! George Bodnár, az ausztriai Andrew Bodnár úr és feleségének a fia… volt a megjegyzésben. Ausztria? Igen, Ausztria-Magyarországot akkoriban néha Ausztriának rövidítették. Vagy tényleg a kiterjedt Habsburg-birodalom osztrák régióiból származhattak? György édesapjának nevét is beírta az eredeti oldalon végzett keresésbe, és ez a változás öt oldalra, mindössze száz sorra szűkítette a találatokat. Melyik feljegyzés a helyes? Az a Bodnár György, aki 1845-ben született Szabolcsban, Kelet-Magyarországon vagy pedig az, aki 1860-ban született Mosonban, Nyugat-Magyarországon?

Péter ujja az íróasztalon kopogott, lába pedig a padlón dobogott türelmetlenségében. Gyomra remegett, szája kiszáradt. Egyszerre volt közel hozzá és ugyanakkor végtelenül távol is a megoldástól. Az igazi Bodnár György megtalálása azonban kulcsfontosságú volt ahhoz, hogy felfedezze, milyen rokoni kapcsolatban van vele. Ő lett volna a dédnagyapja? Fogalma sem volt nagyapja szüleiről. Mit tudhatnék még meg róla, ami szűkítené a keresést?

Nem volt képes csak úgy, tétlenül ülni ott, felállt és a konyhába ment. Egy újabb csésze tea elkészítése talán segít. A ház néma volt. Eva a teraszon cigizett, és élvezte a március eleji napsütést, amely elolvasztotta azt a kis havat, ami az éjszaka folyamán esett. Amíg a Darjeeling levelei áztak, igyekezett visszaemlékezni mindarra, amit apjától hallott a családjukról. Nem mintha az apja kiváló mesemondó lett volna. Péter csak annyit tudott, hogy Bodnár nagyapja, Károly, az elálló fülével, kovács volt, és a második világháború végén halt meg, amikor Péter apja még csak huszonhat éves volt. Péter tizenöt évvel később született. Hogy a nagyapja háború vagy betegség miatt halt-e meg, nem tudta.

Zúgott a feje a koncentrálástól és érezte, ahogy egy alattomos fejfájás igyekszik hatalmába keríteni. A leszűrt teát kedvenc csészéjébe töltötte, és újra leült a számítógép elé. Lassan kortyolgatta a főzetet, hogy annak teljes aromáját élvezni tudja. Fejfájása egy perc alatt elmúlt. Pont erre volt szüksége.

Felfrissülve és új gondolatokkal telítetten közelebb hajolt a billentyűzethez. A keresőbe beírta a „Bodnár Károly” nevet, illetve az „1880-1895” születési intervallumot. Minden más mezőt kitisztított, és csak Magyarországot hagyta meg születési helyként, illetve az iratok forrásaként. Csak két oldal. És az első sor…

1883. november 17-én született a Zemplén megyei Cseriben – Péter kővé meredve nézett a képernyőre.

– Nagyapád Cseriből származott, egy kis faluból a Tisza mentén – visszhangzott a fejében apja hangja. Valóban ezt mondta? Jól emlékszem? Amikor lélegzethez jutott, óvatosan a billentyűzet felé nyúlt, mintha félne, hogy elriasztja a meglepő felfedezést.

Egy kattintás a kamera ikonjára. A Cseri egyházi feljegyzéseit tartalmazó mikrofilm képe tűnt fel a képernyőn, amelynek eredetijét az Utolsó Napi Szentek Jézus Krisztus Egyháza, másképpen a Mormon Egyház páncéltermeinek mélyén őrizték Salt Lake City-ben. Az egyház a feladatának tekintette, hogy digitalizálja. Isten áldja meg őket, hogy digitalizálják az összes elérhető genealógiai feljegyzést a világ minden tájáról származó emberekről.

Apja: Bodnár János evangélikus csizmadia; Anyja: Stamma Johanna, evangélikus.

A maradék teája kihűlt, ahogy Bodnár János nevére futtatott kereséseket a laptopján, miközben folytonosan változtatta a lekérdezések paramétereit. Volt, hogy beírta dédapja szakmáját, majd János fiának születési évét. Olyan kereszthivatkozásokat akart találni, amelyek kétséget kizáróan bizonyítják, hogy Bodnár János ekkoriban létezett, fia pedig Károly volt. Nem tudta volna elviselni, hogy arra kelljen rájönnie, valami hibát követett el. Végül is úgy tűnt, hogy ez az ő… – Péter még nem merte kimondani a szót. Tehát nem György, hanem János. És hol kerül a képbe György?

Egy Google keresés talált egy 1885-ös magyar iparosokat összegző katalógust, amiből kiderült, hogy Bodnár János akkoriban Cseriben bejegyzett csizmadia volt.

Most a szíve kezdett dörömbölni a mellkasában. Ez volt a bizonyíték, amit keresett. Ez nem lehet véletlen!

Remegő kézzel váltott át a Mormon Egyház digitalizált iratait tartalmazó ablakra. A János és Johanna nevével végzett keresésnek Károlyon kívül két másik keresztelői feljegyzése is ott villogott: Anna és Júlia, nagyapja húgai.

Mikor Eva ebédelni hívta, megszakítva kutakodását, minden erőfeszítésére szüksége volt, hogy elrángassa magát a számítógéptől, de a kényszerszünet sem tudta leállítani gondolatait. Nem hallott semmit, csak evett, és a további lépéseken tűnődött. Johannára is futtathatna Google keresést. Vagy megpróbálhatná felfedezni János születési anyakönyvi bejegyzését. Talán valamelyik újság is megemlítette nevét annak idején. Tudott olyan archívumokról, ahol régi újságok digitális másolatait lehetett áttekinteni.

Ahogy befejezte a levest, észrevette, hogy Eva összeráncolt homlokkal, zavartan néz rá. Felbosszantottam volna valamivel?

– Igen?

Felesége felsóhajtott, és kanalát az előtte lévő üres tányérba tette. – Drágám, nem figyelsz. Azt mondtam, ma este színházba megyünk.

– Sajnálom, kicsit szórakozott vagyok. Azt hiszem, rátaláltam a dédapámra, Bodnár Jánosra. – Péter hátradőlt székében, és ölébe ejtette kezét. Kimondta, már nem tudta visszavonni.

– Na ne! Tényleg? Hogyan? – Mindig tudta, hogy Eva őszintén érdeklődik, ha a jobb szemöldöke felszaladt, de a bal a helyén maradt. Hányszor látta már, miközben Eva a laboratóriumi eredmények felett görnyedt, és különböző megoldásokon töprengett. Igazi tudós. Ez mindig felvidította, és a felfedezés okozta stressztől felszabadulva rávigyorgott.

– A véletlen műve volt. Eszembe jutott, hogy apám mesélt a nagyapám falujáról, és az egyik keresésem során felbukkant egy bejegyzés a nagyapám szülei nevével. – Péter odanyújtotta tányérját egy adag grillezett halért rizzsel, amit Eva ma ebédre főzött. Miközben a hal fölött kifacsarta a citromot, és hagyta, hogy a fehér hús felszívja a levét, így folytatta: – De nehezen találok magyarországi feljegyzéseket Bodnár Györgyről. Ez az a fickó, aki az Egyesült Államokba emigrált.

Eva bólintott, bizonyára emlékezett Laura levelével kapcsolatos reggeli fecsegésére. – Azt feltételezed, hogy Bodnár György a rokonod volt. Ezt mutatja a DNS-egyezés, nem?

– Igen, de miért nincs nyoma a magyar bejegyzések között? Bodnár György huszonvalahány, talán harminc éves lehetett az 1880-as években, amikor kivándorolt feleségével és fiával. Bodnár Jánosnak 1883-ban született egy fia, majd két lánya, tehát hasonló korúak lehettek. – Péter bal tenyerével beárnyékolta száját, majd másik kezével ügyesen kiszabadított egy vékony halszálkát őrlőfogai közül.

– Szerinted testvérek voltak? – Eva szeme tágra nyílt, miközben átnyújtott neki egy szalvétát.

– Ez tűnik az egyetlen magyarázatnak, különben nem lenne olyan szoros a DNS-egyezés – nem lehetnék harmad unokatestvére Patriciának és Laurának. Biztos testvérek voltak – vonta le a következtetést, és belekortyolt a Sauvignon Blanc-ba. Csodásan illett a süllőhöz.

– Megtaláltad János születési anyakönyvi bejegyzését Cseri nyilvántartásában? – kérdezte Eva, és bekapta az utolsó falat halat.

– Hmm… most, hogy említed, még nem. Nem bukkant fel. Furcsa.

– Jöhetett máshonnan is. A felesége neve németül cseng. Talán ki kellene terjesztened a keresést más országokra is? Ausztria, Szlovákia, Románia, sőt talán még Németország is – javasolta Eva.

Mintha nem okoznának épp elég fejfájást a magyar feljegyzések! Péter úgy döntött, először befejezi a magyarországi kereséseket. Felkelt és megcsókolta feleségét. – Segítek elmosogatni.

– Dehogy, menj csak, menj a számítógépedhez. – Eva mosolyogva tolta el a mosogatótól. – Tudom, hogy máshol járna az eszed, és nem szeretnék törött poharakat. Ne feledd, ötkor abba kell hagynod, nehogy lemaradjunk az előadásról.

Péter hálás mosollyal bólintott, mikor Eva még utána szólt, miközben ő a dolgozószoba felé iparkodott: – Úton a színház felé, majd elmondod mit találtál.

Egyelőre elvetette Eva ötletét, hogy kutatását más országokra is kiterjessze. A Bodnár magyar név. Jánost és Károlyt Magyarországon találtam meg. Ha János testvére volt, György is biztosan Magyarországról származik. Sok német volt Magyarországon a 19. században ahhoz, hogy János akár német feleséget is választhasson.

Beírta György és felesége nevét a keresőbe, hogy a korábban kikeresett öt oldalt megtalálja. Aztán eszébe jutott, hogy szűkíteni kellene a keresést Magyarországra korlátozva, és hozzá kellene adni György apja nevét. A bejegyzések egyszerre csupán három oldalt tettek ki.

Google Maps segített megtalálni az egyes bejegyzések helyét. Sok Bodnár volt Északkelet-Magyarországon, Cseri környékén. A feljegyzések csaknem egyharmada ebből a régióból származott.

Előfordult, hogy a keresési eredmények nem Andrást tüntették fel az illető Bodnár György apjának, a sírkő sugallatával ellentétben. A keresés nem vette szigorúan az összes paramétert, és még házassági anyakönyvi bejegyzések is előfordultak György lehetséges születési évéhez közeli dátumokból. Elhalálozási bejegyzések is megjelentek, amik aztán végképp nem segítettek. Rengeteg Bodnár György létezett, de egyik sem felelt meg Laura információinak, egyáltalán nem. Péter tudta, hogy György az Egyesült Államokban halt meg, amit a sírkő is bizonyított egy pennsylvaniai temetőben. A keresési eredmények hatvan sora közül egyik sem juttatta közelebb céljához. Ki kell derítenie, milyen rokonságban állt György Jánossal. Egy szoros rokonság megmagyarázná, hogy Péter DNS-e két százalékban azonos Patriciával és Laurával, ez bizonyítaná a pontos rokonsági kapcsolatukat.

Ahogy a színház felé hajtottak, Péter ígéretéhez híven, elmesélte Évának felfedezéseit. Felesége készséggel hallgatta, ám jól célzott kérdései ismét felébresztették Péter kétségeit a keresések hatékonyságával kapcsolatban. Amikor azonban elfoglalták helyüket a nézőtéren, és a fények kialudtak, Eva figyelmét az előadás kötötte le. Szeme felcsillant, ahogy a zenekar játszani kezdett.

Ez egy zenés produkció?

Péter megpróbált a darabra koncentrálni, de azon kapta magát, hogy egy pontot bámul a színpadon, és születési anyakönyvi adatokat lát pörögni a számítógép képernyőjén. A magyarázat a két amerikai hölggyel való kapcsolatára szinte karnyújtásnyira volt tőle, de a megerősítés hiánya nem hagyta nyugodni. Igen, a DNS szerint János és György rokonok voltak. De milyen rokonok? Mi volt a történetük?

Időnként hallotta, ahogy Eva együtt nevet a közönséggel. A színészek bemondásai azonban mind elmentek Péter füle mellett. Ha kirobbant egy hahota, mosolyt erőltetett magára, és biccentett Évának, jelezve, hogy értékeli a darabot. Az egyik jól ismert dallam dúdolásra késztette, így aztán végül mégiscsak magával ragadta a cselekmény.

Mennydörgő taps tört ki a primadonna jól előadott dala után.

– A lánynak, hogyishívják, titkos kapcsolata van azzal a magas fickóval, a könyvkereskedővel? És miért kedvelik a szülei jobban azt a nagyképű Johnt?

Még a nézőtér félhomályában is látni lehetett Eva csillogó szemeit ahogy felé fordult: – Drágám, John egy pénzeszsák, övé az a nagy áruház. A szülők a pénzéért szeretik, ám Juliának Carl, a könyvkereskedő tetszik. Még nincs kapcsolatuk, de azt hiszem, nem kell sokáig várnunk rá.

A taps elhalt, de Péter fejében csak egy név visszhangzott. Carl. Laura és Patricia apja. Nem különös? Péter nagyapjának ugyanaz volt a neve, Károly. Korábbi gondolatai ismét rátörtek, és nem hagyták nyugodni. Nos, az ő nagyapja biztosan nem volt pénzeszsák. Vajon tudott Károly az amerikai rokonairól? Az az egyetlen fénykép róla és nagymamáról, apáról és Gabi nagynéniről készült, amikor emigrálni akartak. A családi legenda szerint ellopták a hajójegyüket. Györgyhöz akartak Amerikában csatlakozni?

Annyi kérdés, és mind válasz nélkül.

Milyen rokoni kapcsolat volt György és János között?

Péter hátratolta székét, ami csikorogva csúszott végig a fényes felületen.

– Ne karcold össze a padlót, az ég szerelmére! – kiáltotta Eva a nappaliból. - Nézd, milyen szép idő van odakint. Miért nem mész el sétálni ahelyett, hogy a számítógép előtt kuksolnál egész nap?

– Talán később – mordult fel Péter és felállt, hogy lehúzza a redőnyt.

A délutáni napsugarak elvonták figyelmét, ahogy visszatükröződtek a monitor felületén. Olvashatatlanná tették a képernyőt, ami tovább fokozta Péter frusztráltságát. Mintha az egész világ összeesküdött volna, hogy megakadályozza őt a nyomozásban.

Aztán arra gondolt, mennyit segített neki Eva az elmúlt hetekben, és elszégyellte magát. Felállt, kiegyenesítette hátát, amíg nem érezte azt az ismerős roppanást a gerincén, és bement a nappaliba. Eva összes papírja a nagy étkezőasztalon volt szétszórva, egyeseket jegyzetekkel látott el, és időnként begépelt valamit a laptopjába. Péter találomra felkapott egy oldalt.

– Betegség terjedése… virulens bakteriofágok… bakteriális vírusok… már csak ezektől a szavaktól is rosszul lesz az ember. – Visszaejtette a lapot az asztalra. Soha nem szerette a biológiát. Ellentétek vonzzák egymást.

– Kérlek, ne keverd őket össze, rendszerezve vannak – mondta Eva, le sem véve szemét a képernyőről, miközben folytatta a gépelést.

– Hogy áll a cikked? Készen leszel határidőre? – kérdezte Péter, miközben kinyitotta a hűtő ajtaját.

– Természetesen. És ha elfogadják, még az is lehet, hogy meghívnak arra a konferenciára ősszel. Lenne kedved eljönni velem Philadelphiába?

Hú! Pennsylvania! Ahol George élt. Ahol most Patricia és Laura él.

– Ez nagyszerű lenne, édesem! Mit szólnál egy fagylalthoz és egy kávéhoz, ami feldobna, hm? – kacsintott Péter a feleségére, miközben kivett egy dobozt a fagyasztóból. Eva mosolyogva nézett rá, megcsóválta fejét, majd visszafordult a cikkéhez.

Péter gombócokat kanalazott ki a fagylaltból egy kis tálkára, és friss epret rakott köréjük.

Felesége sok ötletet adott neki. Az ő unszolására küldött Péter emailt a cseri evangélikus lelkésznek, amelyben Bodnár Jánosról és családjáról kért információkat. Arra is Eva bátorította, hogy több embernek is írjon, akikkel DNS-egyezést mutattak ki, még akkor is, ha azok alacsonyabb százalékú egyezést mutattak vele. Laura elküldte neki egy 1882 novemberében Hamburg és New York közötti Atlanti-óceánon átkelt hajóról való, németesen Georg Bodnár nevével ellátott cetli képét. Eva arra is biztatta, hogy próbálja meg megtalálni George felesége és fia átkelésének bizonyítékát a digitalizált archív utaslisták között.

Eva említett valami háromszögelési technikát is. Péter gondolatban megjegyezte, hogy erről újra meg kell őt kérdeznie. Neje, biológusként, végül is nem állt olyan távol a genealógiától.

Sajnos, egyik ötlet sem hozott jelentős eredményt. A cseri lelkész az egyházi könyvek eredeti példányaiban nem talált több, Bodnárokról szóló feljegyzést. Péter maga nézte végig tüzetesen azoknak az 1840 és 1865 közötti lapoknak a képeit, de semmit sem talált. János és Johanna házasságáról sem volt adat 1880 körül, de még az ezt megelőző, illetve követő tíz évben sem.

A húszvalahány DNS-egyezés közül csak kettő válaszolt az üzeneteire, de egyik sem utalt a kapcsolatokra. Ráadásul Elisabeth Herz és fia nem szerepelt egyik hajó utaslistáján sem.

Péter számára világossá vált, hogy az automatikus keresés könnyen hamis nyomra vezethet, ha a bejegyzést készítő lelkész hibázott a név rögzítésekor, vagy a hiba az iratok számítógépes indexelésekor történt. Rengeteg elírást talált: eredeti Bodnárok néha Bodiárként vagy rosszabb esetben Dodnárként szerepeltek. A magyar nyelvtudás nélküli átírók nem tudhatták, hogy olyan nevek, amiket ők félreírtak, soha nem léteztek Magyarországon. Könnyen összetéveszthették a kézzel írt „n”-t az „i”-vel vagy a „B”-t a „D”-vel.

Péter igyekezett az eredeti feljegyzések képeit felkutatni, és maga átfésülni őket ahelyett, hogy a digitalizált átírásokon alapuló automatikus keresésekre hagyatkozott volna. Ennek ellenére egy centivel sem jutott előbbre György és János kapcsolatának tisztázásában. Hát testvérek voltatok vagy nem? Az kellett, hogy legyetek. Nincs más lehetőség. Mi másért lenne ilyen erős a DNS-egyezésem Patriciával?!

Hogy ne zavarja Evát a gépelésben, Péter átment a kis dolgozószobájukba a fagylaltjával. – Sem János, sem Johanna nem született Cseriben – mondta a kiskanálnak, miközben megforgatta az ujjai között.

– És ha Evának mégis igaza van?

Az elmúlt hetekben a Péter által alaposan áttanulmányozott helytörténet szerint az 1880-as években a Cseri-vidéken nagymértékű népességnövekedés következett be. A Tisza szabályozásával hatalmas legelőket alakítottak szántóvá, melyek vonzották a nyomorgó parasztokat, és ez a népességnövekedés minden bizonnyal az iparosok odavándorlását is magával hozta. Johanna német Stamma családnevét tekintve Nyugat-Magyarországról, Erdélyből vagy Felvidékről, a mai Szlovákiából is származhatott, ahol a középkor óta nagyszámú német ajkú lakosság élt. Más Stamma nem szerepelt a Cseri környéki iratokban.

Péter a szék két hátsó lábán egyensúlyozva rágta arcának belső részét idegességében, miközben a tálkájában lévő olvadt fagylaltra meredt, majd visszazökkent székével stabil helyzetébe, és gépelni kezdett.

– Az erdélyi feljegyzéseknek a mai Romániában kell lenniük. – Felmordult, amikor észrevette, hogy a román egyházi feljegyzések a szerveren nagyon is foghíjasok. Gyermekkorában többször járt szüleivel erdélyi rokonainál. De ők apai nagymamája rokonai voltak, nem Bodnárok. Ez nem jó nyom.

Tekintete a monitor fölötti könyvespolcra szegeződött. Egy kis könyvecske szürke, műanyag gerincével – a gyermekkori emlékkönyve. A hatvanas-hetvenes években minden iskolás gyereknek volt ilyen. A barátok kis verseket írtak bele, volt, aki képet rajzolt. Gyerekes, de színes emlékek a régmúlt időkből. Kihúzta a könyvecskét a sorból. A borítón volt egy kép. A hatalmas kassai dóm fekete-fehér képe a város főterén, alatta a város neve. Sanyi bácsi és Eta néni…

Emlékeiben Sanyi bácsi az asztalánál ült, és kézzel sodorta cigarettáját a helyi gyár dohányából, ahol dolgozott. Vicces történetekkel szórakoztatta a jókedvű hangyáról, Ferdáról és állatbarátairól, akik Pétert mindig felvidították, és meg is nevettették. Péter évente legalább egyszer meglátogatta őket a szüleivel. Amikor hatéves volt, akkor kapta tőlük ajándékba ezt a könyvecskét. Az első oldalon Sanyi bácsi egy kis verset írt kígyózó betűivel malachitzöld tintával. Péter még sosem látott ilyen színű tintát. Petőfi versét csak jóval később kezdte értékelni.

Az életcél boldogság, de elébb
Fáradni kell, hogy ezt a célt elérd,
Úgy ingyen ahhoz senki sem jut el,
Ahhoz nagyon sok mindenféle kell:
A becsülettől soha el ne térj
Sem indulatból, sem pedig díjért.

Sanyi bácsi… Péter nem emlékezett a vezetéknevére, de ezt a nyomvonalat érdemes volt figyelembe venni. Sanyi bácsi neve még nem szerepelhet a bejegyzésekben, hiszen csak száz évnél régebbi bejegyzések voltak nyilvánosak, de ha Bodnár volt, Péter Kassa környékén rokonokat találhatna.

Kinyitotta a kereső ablakát a genealógiai oldalon, és a keresést csak Szlovákiára szűkítette. Sok Bodnár jelent meg. A lekérdezés Kassára korlátozása kevesebb, de még mindig túl sok találatot eredményezett, mivel a város körüli falvakat is belevették. Először Bodnár Jánossal próbálkozott, de odaírta az apa nevét is. Bodnár György édesapját magyarul Andrásnak hívták… ha György és János testvérek voltak…

– Megjöttem – hallotta Diana csilingelő hangját az előszobából, majd az ajtó csattanását.

Eva a nappaliból kiáltott ki neki.

– Szia, kész a vacsora. Gyere enni, te szorgalmas kis méhecske! Ez neked is szól, Péter!

– Csak egy pillanat anya – válaszolt Diana -, át akarok öltözni!

– Nem vagyok éhes! – szólt ki Péter, továbbra is a képernyőn megjelenő felvételeket pásztázva.

– Nem tudnád abbahagyni, egy közös vacsora erejéig?

Péter megfordult, és látva felesége csípőre tett kezét, rájött, hogy alkudoznia kell.

– Drágám, tényleg nem vagyok éhes, csak… – és már vissza is fordult a képernyő felé, ahol a legfelső bejegyzés azonnal túszul ejtette. Megdermedt.

Bodnár János, született 1851. december 15-én, Kemencén, apja neve András, anyja neve Domanics Ersébet…

– Most találtam rá az ükszüleimre! – kiáltott fel Péter, és felugrott a székről, mely csikorogva, nagy csattanással dőlt fel. Tárt karokkal fordult Eva felé, hogy megölelje, de neje még mindig csípőre tett kézzel állt ott, igencsak harciasan. Péter habozott, arra gondolt, bölcsebb lesz felállítani a széket, és újra leülni, tudatában annak, hogy Eva ott van mögötte. Az egeret a bejegyzésre irányította, és felnagyította a képet.

Aztán megérezte Eva kezét a vállán, ahogy feje fölé hajolva nézte, mit talált.

– Ez Bodnár János, dédnagyapám születési anyakönyvi bejegyzése. Egy Kassától húsz kilométerre fekvő faluban született – mutatott Péter a képernyőn lévő térképre.

– Hú, szóval Szlovákiából származunk? – rontott be Diana a dolgozószobába.

– Nos, igen is, meg nem is. Akkor az Magyarország volt – mondta Péter Eva kezét megfogva. - Édesem, igazad volt, hogy az ország más részeiről is jöhettek. Már korábban rád kellett volna hallgatnom. János Kassa környékén ismerkedhetett meg feleségével, Johannával, ott akkoriban sok német bányászfalu volt.

– És mi van Györggyel? – kérdezte Eva. Hangja nem hangzott megbántottnak, inkább meleg érdeklődés csengett benne.

– Ha testvérek voltak, ugyanabban a faluban kellene megtalálnom a születési bejegyzését. Folytatom a keresést. Majd később vacsorázom. – Péter már működésbe is hozta az egeret, és a mikrofilm a könyv egy másik oldalára váltott.

Diana bizonyára visszahúzta Evát a nappaliba, de Péter figyelme már teljesen elterelődött, csupán még annyit hallott: – Hagyd őt, anya. Figyelj csak, el kell mesélnem, hogy…

Az evangélikus egyházi feljegyzések mikrofilmjének lapjait görgetve, sorról sorra, oda-vissza kezdte Péter pásztázni a bejegyzéseket, János születésétől tíz évre visszamenőleg, illetve előre.

Talált is bejegyzést, egy János négy évvel korábban született bátyjáról, a szülők ugyanazok voltak. Andrásnak hívták, és az apa húsz évesnek lett megjelölve – természetesen, mint elsőszülött. szokás szerint az apa nevét viselte.

Lassan a számítógépe maradt az egyetlen fényforrás, ami megvilágította az elsötétedő dolgozószobát. Péter tekintete a monitorra tapadt, a külvilág elveszett számára. Egymás után jelentek meg a bejegyzések, nevek, dátumok, százával, de Bodnárok nélkül. Már összefolytak előtte a betűk. A képernyő jobb alsó sarkában lévő órára pillantott. Éjfél. Azonban bárhogy csípett és égett is a szeme, kényszerítette magát, hogy visszatérjen a bejegyzésekhez. Amikor a lap utolsó bejegyzését megpillantotta, ujjai abbahagyták az egér görgetését.

Bodnár György, született 1855. december 1-én, apja neve…

Hátra roskadt a székén, keze ölébe esett, ahogy elengedte az egeret. Felsóhajtott, és szíve Beethoven Örömódájának ritmusára vert. Hát persze. A bejegyzés digitalizált formája egyértelmű elírást mutatott: Bohnor György. De a mikrofilm eredeti bejegyzése jól olvasható maradt. Nem csoda, hogy egyetlen automatikus kereséssel sem találta meg Bodnár Györgyöt.

A gyomra korgott, de nem törődött vele. Testvérek! Tudtam, hogy testvérek voltak!

Tíz perc elteltével, mire dübörgő pulzusa visszatért a normális értékre, felállt, kiegyenesítette hátát, és átcsoszogott az amerikai nappaliba. Néhányszor végigsétált a dolgozószobától a teraszra vezető ajtóig tartó tizenöt méteres távolságon, hogy ellazítsa görcsös izmait. A sötét télikertbe magas ablaktáblákon keresztül világított be a telihold, amitől Eva kedvenc növényei titokzatos árnyékot vetettek.

Péter felkapcsolta a villanyt. Szeme csak lassan szokott hozzá az ebédlőasztal fölötti erős fényhez, de a gerince mentén fellépő fájdalom és kiszáradt szeme ellenére, felvidult. Eszébe ötlött, milyen érzés volt, mikor több hónapos tárgyalás után sokmillió eurós szerződést írt alá a munkahelyén, valamikor 2012-ben. A megrendelés több mint egy évig ellátta a gyárát munkával. Eddig azt hitte, örökre meg akar szabadulni az ilyen hatalmas erőfeszítésbe kerülő feladatoktól, csakhogy most rájött, mennyire hiányzott már neki a győzelem érzése.

A tányéron levő hideg rántott szelet és krumplisaláta mellett talált cédulán ez állt: Gondoltam, érdekelne, hogy lányod egy új állásajánlatot kapott, és lehet, hogy elköltözik Németországba. Bárcsak annyit törődnél élő családtagjaiddal is, mint az elhunytakkal.

Péter a székre rogyott, és gépiesen enni kezdett. A hús, mint a gumi, a saláta pedig mintha tiszta keményítő lett volna. Gondolatai elhagyták genealógiai kutatásait, és saját, hőn szeretett családjára, az otthonára terelődtek.

2. fejezet

Kassavidék, Magyarország, 1882. szeptember

János egyenként szedte ki az ajkai közé szorított faszögeket, ahogy az új talpat a régi cipőre erősítette. Kip-kop, kip-kop. Babrálós munka volt és csak filléreket kapott érte, de falujában kevesen engedhettek meg maguknak új cipőt vagy, ne adj isten, csizmát.

– Próbálja fel, Hudák úr. - János letette a cipőt kuncsaftja elé.

A hosszú bajszú paraszt átvette a lábbelit, és felhúzta piszkos kapcába csavart lábára. Az erős bűztől János elfintorodott.

– Pont jó. Adja csak ide a másikat. – A férfi a kis zsámoly felé nyúlt, ahol a másik cipő feküdt.

János megragadta a bal cipőt, és az ölébe tette. – Amint kifizette a munkámat, Hudák úr.

Nem volt bolond, hogy hagyja magát meglopni. Utazásai során keményen megfizette a tanulópénzt. Soha ne hagyd, hogy a kuncsaft, különösen a városiak, mindkét cipőt egyszerre próbálják ki. Később rájött, hogy a parasztok ugyanolyan ravaszok.

Vágyakozva emlékezett vissza az inasmunkáját követő vándorlóéve szabadságára, amikor a céh tanulni küldte, és hogy elkészítse mestermunkáit. Több hónapot töltött Pozsonyban, majd Magyarország gazdag nyugati részén, néhány hónapra még Bécsbe is eljutott. Micsoda pompás város! Na és a kereslet az új csizmák iránt! Bár meg kell hagyni, az igazi munkát az ár behajtása jelentette a városlakóktól.

Az orrukat magasan hordó udvaroncok inkább kecskebőrből akarták készíttetni a lábbelijüket. János ujjai még mindig érezték a finom anyag puha érintését, ahogy hajdan elegáns lovaglócsizmát vagy finom női topánkát varrt belőle. Igazi gyönyör volt a mostani munkájához képest: nem durva disznó- vagy marhabőrt talpként szegezni, és olyan cipőket javítani, melyeknek már régen a szemétdombon lenne a helye. Repedések, melyek mentén a bőr szinte keresztülszakad; a felsőrész teleitatva zsírral, az egész évi kenéstől, hogy ellenálljon esőnek, hónak vagy sárnak. De János már azért is hálás volt, hogy egyáltalán akadt számára munka szülőfalujában.

Hudák úr morgott valamit bajusza alatt, és néhány krajcárt dobott a zsámolyra. Elkapta bal cipőjét János öléből, belelépett és kiviharzott a helyiségből, becsapva maga mögött az ajtót.

János körülnézett a szobában, amely műhelyéül, konyhaként és a keskeny ággyal legényszállásként is szolgált. Egyedül élt, neki ez megfelelt, de Johannát nem hozhatta ide. János megszokta a döngölt földpadlót, de utálta hetente trágyával kevert agyagos vízzel lemosni, ahogy a többiek szokták, hogy sima és tiszta legyen. Büdös volt. Egyelőre elég lesz kicsit megjavítani – a munka a fészer padlójára is ráfér majd.

Egy hónapba telt, mire rávette apját, hogy ürítse ki a szobája melletti sufnit.

– Hová tegyem ezt a sok szerszámot? - Apja az eresz alatt felhalmozott jó pár ásóra, lapátra, kapára, gereblyére, csákányra, cséplőhadaróra és vasvillára mutatott.

– Ez a gond a paraszti léttel, apám. Megannyi szerszám és csak egy nyomorúságos megélhetés. Nekem csak a kalapácsomra, a kaptafámra, a vésőmre, az árra és a tűkre van szükségem, belefér egy tarisznyába, útra készen - jegyezte meg János. – Ezeket meg odaadhatja Gyurinak, nekem nem kellenek.

Most, hogy a fészer üres volt, elkezdi majd lakhatóvá tenni esténként és a vasárnapok alatt. A szobája és a melléképület között ajtót vágni gyerekjáték lesz. A fal vályog volt, a szegélyező vastag gerendák tartották a tetőt. A hálószobájuk a régi fészerben lesz. Az évek során megtakarított kis pénzéből egy széles ágyat akart venni, és remélte, Johanna stafírungja biztosítja nekik az ágyneműt.

Johanna. Májusban találkoztak a kassai piacon, amit János rendszeresen látogatott, hogy fizetőképes vásárlókat találjon. A kereskedelmi rendeletek már nem korlátozták őt úgy, mint azelőtt. A törvény feloszlatta a céheket, épp mikor megszerezte a mesteri címet, és ezután már ott ajánlhatta portékáit és szaktudását, ahol akarta.

A város négyórányi gyalogútra volt; de még akkor is, ha egy szekeret leintett, fél napot veszített az úton. Csak hetente egyszer engedhette meg magának, hogy piacra menjen, és csak májustól szeptemberig, amikor az utak sártól és hótól mentesek voltak. Az elmúlt szezonban több drága csizmát adott el városiaknak és még többre kapott további megrendelést. Ezzel átvészelte a telet. Tavasszal az üzlet még jobban beindult.

Azon a májusi szombaton már kezdte elpakolni áruját a kassai piactéren, miközben a nap lebukott a Szent Erzsébet-székesegyház teteje mögé. – Eladó ez a csizma? – János megigézve fordult az édes, dallamos hang irányába.

Gyönyörű volt a lány. Vidám, rózsaszín arcából tündöklő zafír szemek tanulmányozták őt, nem titkolt érdeklődéssel, miközben a pult közepére helyezett piros női lábbelire mutatott. Pontos másolata volt egyik mestermunkájának, amely tizenegy évvel azelőtt felkeltette a céh figyelmét. Egy gazdag paraszt felesége már régen megvette az eredetit, de az előző tél hosszú, magányos éjszakái alatt János egy új pár elkészítésére adta fejét. A finom kecskebőr egy heti keresetébe került, de utat nyitott számára, hogy kiszabaduljon a büdös parasztcipők javításának egyhangúságából, és újra valami szépet alkosson.

A lány magyar szavait körülölelő finom akcentus a pozsonyi németekre emlékeztette Jánost, de olyan kislányos naivsággal párosulva, ami a szívébe markolt. A takaros menyecske öltözete megerősítette sejtését: piros szoknya széles fekete csíkkal és fekete szegéllyel, hozzá fehér blúz összeráncolt nyakkivágással. A hímzett, fehér szegélyű piros mellényből a blúz buggyos ujjai kandikáltak ki. János felismerte a vidék bányászattal foglalkozó német lakosságának ünnepi viseletét. Megbabonázva bámult a jelenség sötétszőke hajára, mely középen volt elválasztva, és szorosan fejéhez simult, két vastag copfban végződve. Bal varkocsa kacéran a válla előtt pihent.

A lány rövid, de erősnek látszó ujjai végigfutottak a bal csizmaszáron, szeme pajkosan felcsillant, ahogy Jánosra nézett, és megismételte, immár szlovákul: – Hát eladó, mester?

– Miért ne lenne eladó annak, akinek illik? Próbálja fel, kisasszony – bíztatta János hetykén magyarul, és nagyot nyelt, mert kiszáradt a szája. Bár nem látta még a tengert, belemerült a lány szemének óceánjába, és többé nem akart felszínre bukkanni. Azt se bánta volna, ha ott fullad meg bennük. Az lenne a legédesebb vég.

Egy határozott kopogás az ajtón félbeszakította álmodozását. Megint a szegényes szobájában volt, Johanna nélkül. De már nem sokáig, gondolta.

Zömök, vadászegyenruhát viselő férfi lépett be, meg sem várva a beinvitálást.

– János. – András közelebb lépett. Habozott, mielőtt kezet nyújtott volna?

– Isten hozott – mondta János, és bátyja keze segítségével felhúzta magát az alacsony zsámolyról.

– Elfoglalt vagy – állapította meg András, és a javítás alatt álló, befejezetlen cipőkre biccentett.

János megrázta a fejét. – Csak egy kis javítás. Filléres munka. Jó, hogy benéztél.

Néhány másodpercig kínosan álltak, nézték egymást. János azon gondolkodott, mit tudna felajánlani bátyjának. Aztán rájött, hogy egy szék is megteszi. Intett neki, hogy foglaljon helyet az asztalnál, és leült vele szemben.

– Mária mondta, hogy tegnap kerestél. Egész napos vadászaton voltam a gróffal. Nézd csak. – Kivett egy kis csomagot a táskájából, és az asztalra tette. – Hoztam neked egy szelet vadhúst.

János bólintott, és megvakarta a feje búbját. – Köszönöm. Még egy korty pálinkám sincs, amivel megkínálhatnálak… dohánnyal meg nem élsz. – Felvette pipáját a munkapadról.

András elhessegette a bocsánatkérést, és kérdőn nézett rá. János kerülte tekintetét, a zsebéből előhalászott bőrzacskóból megtöltötte pipáját dohánnyal, jól megnyomkodta, és a tűzhelyből kihalászott parázsló ággal meggyújtotta. Szüksége volt a dohányfüstre, hogy összeszedje bátorságát.

– A segítségedre van szükségem, András – szólt János, és addig pöfékelt pipájával, mígnem tiszta kék füst bodorodott elő belőle. Jó hosszat slukkolt. Ez megnyugtatta. Szüksége volt rá.

– Hacsak nem arról a német lányról van szó, akkor rám számíthatsz – mondta András, mosoly nélkül.

Ahogy csöndben pöfékelt, János bátyjára nézett. Nem mindegy, hogy tót, magyar vagy német, az isten szerelmére? Vére dobolt fülében, és legszívesebben megragadta volna András gallérját, ha a pipája nem lett volna útban. Szorosan megmarkolta a pipa fejét, hogy erőt merítsen belőle. Le kell nyelnie haragját büszkeségével együtt, ha a szükséges segítséget meg akarja kapni.

– Idén leszek harmincegy éves. Ideje megállapodni.

– Sose vetted észre a lányokat a falunkban? Valcsis Erzsi, Dzuris Anna, még a kis Katalin is a szomszédból…? Egyikük sem nyerte el a tetszésedet?

János megpróbált elbújni a felszálló kék felhők mögé.

– Jóravaló tót lányok mind, akárcsak anyánk. Csinosak, szorgalmasak, jólelkűek. – András elhallgatott, gyenge mosolyt erőltetett az arcára, de az nem ért el pofacsontjáig sem.

– Johanna más – mondta János, és elfordította tekintetét. Képtelen volt rávenni magát, hogy bátyja vádló pillantásával szembesüljön.

– Igazad van. Német. – András öklével az asztalra csapott.

– Johanna… egy tisztességes kovács lánya… Úgy beszél magyarul, mint te vagy én. – János minden szót, amiről úgy gondolta, hogy meggyőzheti testvérét, igyekezett hangsúlyozni. A vér fejébe tódult, és érezte, hogy ég az arca, de fékezte indulatos természetét, mert tudta, szüksége van Andrásra.

– János, ne játszd az ostobát – korholta András, és összeszorítva ajkát, közelebb hajolt testvéréhez az asztal fölött. – A tótok többségben vannak a faluban. Édesanyánk miatt félig tótoknak tartanak minket és eltűrnek. Ha német feleséget veszel…

– Majd megszokják.

– Egy frászt! Még a cipőjüket sem adják neked azután megjavíttatni, erre nem gondoltál? – süvöltötte András. Hátratolta székét, felkelt, és járkálni kezdett a kis szobában. János számolta lépéseit. Két lépés a tűzhelyig, három az ajtóig, kettő vissza az asztalhoz. András minden fordulónál összevont szemöldökkel nézett rá.

János imádta pipája füstjét, és nagyon ritkán fordult elő, hogy megkeseredett a szájában. Ez egyike volt azon ritka pillanatoknak. Az asztalon lévő kiégett fatálba ejtette a pipát. Az az oldalára esett, és parázsló dohányszemcsék pottyantak a reggel óta tálban maradt hideg hamura.

– Te a gróf embere vagy. Meg tudnád győzni őket, hogy mással foglalkozzanak.

András megállt, szeme jéghidegen csillogott, majd gúnyosan elhúzta száját.

– Nem vagyok hajlandó kockára tenni a jóhíremet a német szukád miatt. Ha feleségül veszed, jobb, ha elmész abba az Isten háta mögötti német városba.

– Elkergetnél Mecenzéfbe? – János lassan felállt, megmarkolta az asztal szélét, hogy megnyugodjon, és ne a bátyját ragadja nyakon. Iskolás koruk óta mindig legyűrte Andrást, ha összeverekedtek, ebből bátyja megtanulta, hogy ne keresztezze útját.

András az asztal túloldalán állt, és bizonytalanul hátrált egy lépést. Kiegyenesedett, sötét tekintete Jánoséba fúródott, de aztán csak bólintott, megfordult, és kiviharzott a nyitott ajtón.

– A pokolba veled! – kiáltott utána János vicsorogva, és dühében öklével az asztalra csapott.

Az asztal öklözése nem volt elég. Fogta a kalapácsot és az egyik javításra váró cipő talpát addig verte, míg a szögek olyan mélyre nem hatoltak a bőrbe, hogy a fejük teljesen eltűnt.

Költözzön el? Nem volt ritka, hogy újdonsült férjek az após házába költöztek. Gyuri öccse szintén felesége szüleinél lakott, bár ott a faluban. Igaz, neki tót felesége volt.

Igaza lenne Andrásnak a helybeli tótokkal kapcsolatban? János volt a falu egyetlen csizmadiája és susztere, de lehetnek annyira begyepesedettek, hogy máshová vinnék a cipőjüket javíttatni? Ahhoz az ügyetlen Chalupkához Bődön? És mi lesz, ha így lesz? Hogyan élne meg akkor? Heti egyszeri piacozás Kassán, agglegényként elégnek bizonyult, de ha felesége lesz, és gyerekei…

Nyugtalanította a gondolat, hogy Johanna szüleihez költözzön. Nem tudta elképzelni, hogy egy szigorú német háztartásban éljen, és raccsoló nyelvüket hallgassa. De Mecenzéfben legalább lennének vásárlói. Ha egyáltalán a németek befogadnák.

Felállt, megszabadult bőrkötényétől, lekapta zsíros kalapját, valamint kopott kabátját a szögről, és bezárta maga mögött az ajtót. Bólintott anyjának, aki az udvaron lévő szárítókötélről szedte be a kimosott ruhát, de nem válaszolt a kérdésére, hogy hova megy. Szombat este volt. Jól tudta azt ő is. Abban reménykedett, hogy a falu kocsmájába vezető séta majd lehűti.

3. fejezet

Kassavidék, Magyarország, 1882. szeptember

A pici köhögése szó szerint mardosta Gyuri szívét. A szoba legmelegebb sarkában álló bölcsőhöz lépett – e fal túloldalán volt a konyhai tűzhely -, és meglökte kicsit. Andriska abbahagyta a sírást, köhögése is elállt és halvány mosollyal nézett fel apjára a félhomályban. A kis karok kinyúltak Gyuri felé, de megálltak a levegőben, mikor egy újabb köhögő roham ismét megrázta a gyermeket.

– Jövök, kis bogaram. Anya már melegíti neked a tejet! – kiáltott Betka a konyhából, miközben a tűzhelyen lévő bögrében kavargatta a tejet. – Egy kanál mézzel megédesítjük, az majd elűzi azt a csúnya köhögést!

Gyuri ölbe vette szenvedő gyermekét, és lassan ringatva átment vele a konyhába. A köhögés abbamaradt, ahogy a kisfiú befészkelte magát apja meleg ölelésébe. Gyuri csak nehézkes zihálását hallotta, amint a gyermek kedvenc meséjébe kezdett.