A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sarah Wynn-Williams: Careless People – A Story of Where I Used to Work

First published in the US 2025 by Flatiron Books

an imprint of Macmillan Books

First published in the UK 2025 by Macmillan

an imprint of Pan Macmillan

Copyright © Sarah Wynn-Williams, 2025

All rights reserved.

Egyes neveket megváltoztattunk.

Hungarian translation © Laky Krisztina, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: James Annal, Pan Macmillan Art Department

Borítókép: © Shutterstock

Szerzőfotó: Tom Trevatt

Fordította: Laky Krisztina

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-419-3

Tomnak

Sajnálom, hogy belerángattalak ebbe az egészbe.

&

Nagymamámnak, Eileennek

Aki rendszeresen emlékeztet minket arra, hogy „éljünk hétköznapi életet” és „élvezzük a szép pillanatokat”.

„Felelőtlen népség, Tom is és Daisy is. Összetörnek dolgokat és embereket, s aztán visszahúzódnak a pénzükbe és mérhetetlen nemtörődömségükbe, vagy akármibe, ami együtt tartja őket; hozzá még elvárják, hogy mások hozzák rendbe a zűrzavart, amit okoztak.”

F. Scott Fitzgerald: A nagy Gatsby{1}

Tartalom

Prológus

1 Naiv remény

2 Üssük nyélbe a forradalmat!

3 Ez jó móka lesz

4 Auf Wiedersehen mindentől

5 A kis vörös könyv

6 Mit képviselünk?

7 Gondoskodj róla, hogy jól érezze magát

8 Zsákutca

9 Csirkenuggets kisasszony

10 Csak a jó hírek

11 Utazás

12 Az alak

13 Stockholm-szindróma

14 Öt telepes és egy milliárdos Catanban

15 Egy egyszerű kérés

16 Csak vezess tovább!

17 Dicsőséges zuhanás

18 Figyelmeztető jel

19 PAC-tumok

20 Kullogás az önkényuralom felé

21 Milliárdosok ideje

22 Éhezők viadala a 0,001 százaléknak

23 Biztosra menni

24 Kaliforniában

25 Muppetek és monsignorék

26 A gonosz Nyugati Boszorkány

27 Utcai harcos taktikák

28 Dobd be magad, és dőlj hátra

29 Sanchez polgár

30 Pókerarc

31 Szívmelengető történet

32 Mire ne számíts várandósan?

33 Muszáj ebbe belemennünk?

34 A Facebook-választás

35 Dühösnek lenni az igazságra

36 Rózsabimbó

37 A nép embere

38 Egyenek kalácsot!

39 Facebookos Feminista Harcosok Klubja

40 Üdvözlet Pekingből

41 A kínai partnerünk

42 Tisztelettel: a szenátor

43 Lépj gyorsan, és szegd meg a törvényt!

44 Célzás az érzelmekre

45 Fejétől bűzlik a hal

46 Mianmar

47 Nagyon nem így kellett volna törénnie

48 Csak üzlet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Prológus

Egy ősi rom közepén állunk, valahol a panamai tengerparton. Én, két srác, akikkel együtt dolgozom, meg egy csomó, gyakorlatilag meztelen ember és Mark Zuckerberg. Mark nem boldog. A 2015-ös Amerika-csúcson vagyunk, a nemzetközi vezetők nagygyűlésén. Ez a konkrét esemény egy állami vacsora, amelyen – Markon kívül – elvileg kizárólag különböző országok, például Brazília, Kolumbia, Kuba, Kanada, az Egyesült Államok és több mint harminc másik nemzet államfői, elnökei vesznek részt. Kiharcoltam Marknak egy meghívót, mert már egy ideje próbáltam meggyőzni róla, hogy kapcsolatokat kell ápolnia ezekkel az emberekkel.

De valahogy senki nincs itt rajtunk kívül.

A sötét égbolt és az alacsonyan szálló felhők alatt vörös szőnyeg fut a távolba az égő tábortüzektől halványan megvilágított romok között. Régimódi jelmezbe öltözött őrök állnak sorfalat: fodros gallért és színes selyemnadrágot viselnek, és kardot meg baltaszerű dolgokat tartanak a kezükben. Plusz ott vannak a – közelebbről megvizsgálva csak félmeztelen – emberek, akik szintén ősi korokat idéző rövid, testszínű holmit viselnek. Az egyik oldalon egy csoport férfi egy szál apró ágyékkötőben, kezükben valami gabonaféle. Messzebb olyan emberek állnak, akik mintha valami ősi Ku-Klux-Klan tagjainak öltöztek volna. Mindez az ódon erődítmény háttere előtt zajlik, azon a helyen, amely Amerika csendes-óceáni partvidékének legrégebbi európai települése volt.

– Miért vannak meztelen emberek egy állami vacsorán? – suttogja Mark.

– Őszintén szólva – mondom, valami észszerű választ keresve – nem tudnám megmondani. Ez az első állami vacsorám meztelen emberekkel.

Ahogy végigkutyagolunk a végtelen vörös szőnyegen, a rituálékat, a kereskedést, a harcot és ki tudja még, mi minden furcsaságot szimbolizáló élőképek mellett, facebookos férfi kollégáim többnyire elfordítják a fejüket a meztelenség miatt. És mert ha ránézünk a jelmez nélküli statisztákra, ők a szemünkbe néznek, és visszabámulnak ránk. Zavarba ejtő.

Amikor az üres vacsorahelyszínre érünk, meglátom az ültetési rendet. A helyzet borzalmas. Mivel Mark nem államfő, a panamai elnök két random rokona közé ültették. Persze attól még miniszterek is lehetnek, próbálok is rájuk keresni az interneten, és ezzel egyidejűleg úgy tenni, mintha minden rendben lenne az estével kapcsolatban, de természetesen nincs internetkapcsolatom, mert ősi romok között vagyunk Panama partjainál.

Mivel kevés más lehetőséget látok, lezserül kicserélem Mark névtábláját egy jobb asztalnál ülő, jelentéktelenebb államelnök névtáblájára. Feltűnés nélkül, a kézitáskámban viszem át egyik helyről a másikra a névkártyákat, hogy a helyszínre érkező és már körülöttünk sürgő-forgó személyzet észre ne vegye, majd megkönnyebbülten felsóhajtok, és elmesélem a csapatnak, hogy mit csináltam.

– De ő Castro mellé akar ülni – mondja Javi.

– Szó se lehet róla – válaszolom.

Javi – Javier Olivan – a kedvencem a ma este jelen lévő munkatársak közül. Ő a Facebook „növekedésért” felelős munkatársa, ami azt jelenti, hogy az ő feladata rávenni azokat a milliárdokat, akik még nincsenek a platformon, hogy regisztráljanak. Javi laza spanyol fickó, és egyike azon kevés felső vezetőnek, akinek van humorérzéke.

Amikor az állam- és kormányfők végre elkezdenek szállingózni, az én feladatom a „félrevonások” intézése. Régebben egy nagykövetségen dolgoztam, és a „félrevonás” pontosan azt jelenti a diplomáciai zsargonban, amire gondolsz: félrevonni azt a személyt, akivel beszélni szeretnél. Mark a tömeg szélén várakozik, és nem gondolja, hogy ez az egész túl jó ötlet. Az én feladatom a Facebooknál a nemzetközi ügyek irányítása, és ahhoz, hogy ez értelmet nyerjen, el kell érnem, hogy Mark is aktívan bevonódjon azokba a kérdésekbe és politikai ügyekbe, amelyekkel a Facebook a világban szembesül, és amelyeket maga a cég generál. Vannak olyan feladatai egy vállalatnak a nemzetközi színtéren, amelyeket csak a vezérigazgató tud megtenni. Csakhogy ez a vezérigazgató nem akarja megtenni őket. Mark mélységesen szkeptikus a jelen helyzettel kapcsolatban. És szemmel láthatóan nem élvezi.

Az első célpontom Kanada miniszterelnöke, Stephen Harper.

Veszek egy nagy levegőt, megacélozom magam, és közelebb lépek hozzá.

– Üdvözlöm, Harper miniszterelnök úr – mondom. – Sarah Wynn-Williams vagyok a Facebooktól. Biztosan emlékszik rám az adatközpontok és az adatvédelem kapcsán. – Tudom, hogy ez nem jó indítás, de ennél most nincs jobb, és igen, a „biztosan emlékszik rám” határozott túlzás. Soha nem találkoztunk személyesen, és ha emlékszik az adatközpontról folytatott tárgyalásainkra, akkor úgy érezheti, hogy átvertük a kormányát. A Facebook rábírta őket egy csomó engedményre, de végül Iowában építettük meg az adatközpontot.

Üres tekintettel bámul rám, mintha egy szemölcs lennék a lábán. A szemem sarkából látom, hogy Javi megkönnyebbülten néz rám, amiért magas rangú politikusokat szerzek Marknak.

– Mindenesetre most Mark Zuckerberggel vagyok itt. – Szünetet tartok. A miniszterelnök arckifejezése kifürkészhetetlen. – Azon gondolkodtam, vajon szeretné-e megismerni.

– Nem – feleli Harper miniszterelnök határozottan. – Nem szeretném.

Hallom magam mellett a csalódott „ó”-t, és ráébredek, hogy Javi odahozta Markot, aki pont mellettem állt a párbeszéd közben. Harper miniszterelnök elindul, hogy elvegyüljön a többi vezető között. Mark és én csak állunk ott, és nézzük egymást. Javihoz fordulok, aki gyorsan közli:

– Hozok mindenkinek mojitót – és elindul a bár felé, Markot és engem kényelmetlen csendben hagyva.

– Gondoskodj róla, hogy dupla legyen! – kiáltok utána.

A koktélidő további részében a politikai vezetők elkerülnek minket. Senki sem jön oda Markhoz. Nincs hozzászokva, hogy levegőnek nézzék. Általában lerohanja egy csomó ember, akik szerint ő a legérdekesebb figura a társaságban. Most feszengve áll ennek a puccos partinak a közepén. Mindhárman egy hajtásra kiisszuk a mojitókat, amiket Javi hozott, és visszaküldöm, hogy hozzon még.

Elmegyek megnézni, hogy Mark helye az asztalnál rendben van-e, és ekkor jövök rá, hogy lebuktam, és a helyeket visszacserélték. Megpróbálom újra kicserélni a névtáblákat egy még kevésbé ismert elnökkel, aztán csak állok és nézem, ahogy perceken belül visszacserélik őket. A fények halványodni kezdenek, ami az aperitifek végét és a vacsora kezdetét jelenti, és gyorsan elmagyarázom a helyzetet Marknak.

– Muszáj maradnom? – kérdezi komolyan.

– Nem – felelem, tudván, hogy az estéje már így is meglehetősen furcsa volt.

– Akkor menjünk!

Ebben a pillanatban a fények kialszanak, kivéve egyetlen magányos reflektort, amely egy alagútra irányul a közelünkben. Színes selymekkel díszített lovak özöne száguld kifelé, rajtuk díszes jelmezekbe öltözött lovasok.

Hogy jutunk ki innen?

Nem mehetünk vissza a végtelen vörös szőnyegen, mert a másik végén ott vannak a média képviselői, és nem hagyhatjuk, hogy a nemzetközi sajtó megörökítse, amint Mark Zuckerberg elmenekül egy állami vacsoráról. De más kijáratot nem látunk. Körben mindenfelé az erődítmény romjai, kivéve a vörös szőnyeget és az alagutat, ahonnan a lovak özönlenek ki.

A panamai elnök feláll, és felszólítja az embereket, hogy foglalják el a helyüket. Még egyszer körülnézek, és rettenetesen rossz döntést hozok:

– Futás! Kövessetek – biztatom Markot és a facebookos csapatot.

Egyenesen arrafelé rohanok, ahonnan a lovak jönnek ki. Arra gondolok, hogy bárhonnan is vágtattak be ide a lovak, kell lennie ott egy kijáratnak. De csak akkor jövök rá, hogy hibáztam, amikor látom Javi és Mark rémült tekintetét, miközben elszáguldanak mellettem (tűsarkúban vagyok, simán leelőznek). A lovak igyekeznek kitérni előlünk, ők is ugyanolyan rémültnek tűnnek, és valószínűleg nem számítottak arra, hogy egy techcég fiatal vezérigazgatója vágtat majd feléjük egy omladozó vár, templom, erőd vagy mi a fene alagútján keresztül. Az egész egy őrület. Paták, lófarkak és selymek susognak, az állatok melege, félelem, forró lehelet érződik, meglepett spanyol kiáltások harsannak. Aztán hirtelen, csodával határos módon véget ér az alagút. Kibukkanunk a másik oldalon a sötétségbe.

Kétrét görnyedek, részben azért, hogy levegőhöz jussak, részben azért, mert nem bírok Markra nézni, részben pedig azért, mert fogalmam sincs, milyen biztonsági intézkedések vonatkoznak ennyi vezető politikusra, és félek, hogy bármelyik pillanatban kiiktathatnak minket a mesterlövészek.

Amikor végre felnézek, látom, hogy egy óriási mező közepén állunk, valami ősrégi fal mellett, a közelünkben néhány ló kószál a holdfényben csillogó selyemlepelben. Mark halványan rám mosolyog. Nem tudjuk, mi mást tehetnénk, így nekivágunk a sötét mezőnek az állami vacsorára való elegáns öltözékünkben. Nincs térerő, és fogalmunk sincs róla, hogy merre járunk, csak annyit tudunk, hogy Panamában. Úgy tűnik, kilométereken át gyalogolunk a sötét vadonban, remélve, hogy rábukkanunk egy útra. Végre lesz egy pálcikányi térerőm, és hívok egy autót. Amikor megkérdezik, hová küldjék, azt mondom: – Őszintén szólva, fogalmam sincs. – Amikor Mark ezt meghallja, nevetni kezd, a többiek pedig óvatosan csatlakoznak hozzá.

Nagyjából ilyenek voltak a Facebooknál töltött első éveim. Rengeteg olyan dologba vágtunk bele, ami nem egészen úgy sikerült, ahogy vártuk. Hét évet töltöttem ott, és ha egy mondatban kellene összefoglalnom, azt mondanám, hogy reményteli vígjátékként kezdődött, és sötétséggel és megbánással végződött. Azok egyike voltam, akik ellátták tanácsokkal a cég felső vezetőit, Mark Zuckerberget és Sheryl Sandberget, miközben azt dolgozták ki, hogy hogyan kezelje a cég a világ kormányait. A végén kétségbeesetten figyeltem, ahogy behódolnak a kínaihoz hasonló tekintélyelvű rezsimeknek, és könnyedén félrevezetik a közvéleményt. Egy magángépen ültem Markkal azon a napon, amikor végre megértette, hogy valószínűleg a Facebook juttatta Donald Trumpot a Fehér Házba, és ebből levonta a saját sötét következtetéseit. De a legtöbb nap, amit a Facebooknál az irányelvek kialakításán dolgozva töltöttem, nem olyan volt, mintha Machiavelli könyvének egy fejezetét játszanánk el, hanem sokkal inkább olyan, mintha egy csapat tizennégy éves gyereket figyeltem volna, akik szuperképességeket és istentelen mennyiségű pénzt kaptak, miközben a világ körül repkednek, és próbálják megérteni, mit hozott számukra a hatalom, és mit adtak ők a hatalomnak.

Ez az a történet, amit el akarok mesélni.

1
Naiv remény

Eredetileg az idealizmus vezetett a Facebookhoz. Visszatekintve kicsit szégyellem ezt bevallani. 2009-ben történt, amikor még lehetett optimistán tekinteni a Facebookra, azokban az ártatlan napokban, amikor még lehetett bizakodónak lenni az internettel kapcsolatban.

Ma már nehéz úgy kimondanom azt, hogy „meg akartam menteni a világot”, hogy ne kelljen idézőjelbe tennem, de tényleg azt hittem, hogy ezt teszem a húszas éveim közepe óta. Akkoriban diplomata voltam az ENSZ-nél.

Christchurchben nőttem fel, egy mezőgazdaságra épülő városban, Új-Zéland Déli-szigetének legnagyobb településén, ami nagyjából akkora, mint a nebraskai Lincoln. Hogy érzékeltessem, milyen is ez valójában, elmesélem, hogy minden év novemberében van egy ünnepnap, amit a Kiállítások Napjának hívnak. Ilyenkor az egész város eljön juhokat és zöldségeket nézni, van kutyakiállítás, lóverseny, és rengeteget isznak az emberek. Imádtam ezt a napot.

Négygyermekes családban nőttem fel. Én voltam a legidősebb gyerek. A felelősségteljes. A gyerekkorom, azt hiszem, teljesen normális volt, kivéve azt az esetet, amikor megtámadott egy cápa.

Tizenhárom éves voltam, amikor ez történt. Azon a tengerparton nyaraltunk, ahol a családom minden évben kempingezett.

Egy barátommal álltam a vízben. Nem láttam. Éreztem. Hatalmas és váratlan erő volt. A cápatámadás olyan, mintha egy tehervonathoz erősített késsel vágnának meg. Még soha nem éreztem ilyen égető fájdalmat, mint akkor, amikor a fogai egyre mélyebbre hatoltak.

A száját a törzsemre zárta, jobb oldalon, a derekam felett. Olyan érzés volt, mintha próbálna bejutni a belsőmbe, megpróbálná kitépni a gyomromat, egy darabot belőlem. Nem tudtam elmenekülni. Elkezdett rázni, ahogy a kutya rázza a játékát, előre-hátra, és megpróbált a víz alá húzni. Egyszer alámerültem és feltápászkodtam, aztán másodszor és harmadszor is. A harmadik alkalommal elkezdtem nyelni a vizet, és rájöttem: „Istenem, vízbe akar fojtani. Lehet, hogy vízbe fulladok.” Azt hittem, hogy cápatámadáskor az ember a támadásba hal bele, de ez teljesen más módja a halálnak, amire nem is gondoltam. A szájában voltam, a fogai közé szorítva, a víz alatt. Kétségbeesetten kapkodtam levegőért.

Előtörtek belőlem az elemi ösztönök. Karmoltam, rúgtam, ütöttem, mindent megtettem, amit csak tudtam, hogy megmeneküljek. Mintha közelharcot vívtam volna vele. Minden erőmmel küzdöttem, hogy megpróbáljam a fejemet a vízfelszín fölé emelni.

Nem tudom, mit tettem, de elég volt ahhoz, hogy elijesszem a cápát. Elengedett és elúszott.

A part felé vonszoltam magam, és a barátomat elküldtem segítségért. A fürdőruhám rongyokban lógott. Lenéztem, és két nagy szúrt sebet láttam, egy darabon hiányzott a bőröm. Letépte. Ömlött belőlem a vér. Aggódtam, hogy ez visszacsalja a cápát, vagy talán más cápákat is, ezért olyan gyorsan botorkáltam ki a vízből, ahogyan csak tudtam. De amint a sekély részhez értem, összeestem, és ott feküdtem egyedül, éreztem, ahogy szivárog belőlem a vér, ahogy csíp a sós víz, és a testemben lévő lyukat is éreztem.

Nem tudtam, mióta vagyok ott, amikor arra jött néhány halász.

– Jól vagy?

Nyilvánvalóan nem voltam jól. De a másik problémám a fedetlenségem volt; a cápa annyira megtépázta a fürdőruhámat, hogy szinte teljesen pucér voltam. És tizenhárom éves. Szóval megpróbáltam meggyőzni a halászokat, hogy jól vagyok, reménykedve, hogy elmennek. Azt mondták:

– Hm, nem úgy nézel ki, mintha jól lennél.

Mire én:

– Jól vagyok. Majd megoldom, csak menjenek nyugodtan.

Talán a vér vagy a foszlányokban lógó fürdőruha volt az oka, de nem vették be.

– Kiviszünk a vízből – mondták. Én továbbra is azt ismételgettem, hogy jól vagyok, ám ők egy bizonyos ponton egyszerűen abbahagyták az alkudozást, felkapták a félmeztelen testemet, és kivittek a partra. Majd meghaltam a szégyentől. Abszolút meghaltam a szégyentől. Legnagyobb rémületemre kisebb tömeg kezdett összegyűlni a parton. Megérkeztek a szüleim, és beemeltek az autónk hátsó ülésére. A strand Új-Zéland egy távoli részén van, és nincs kórház a közelben. Elindultunk a legközelebbi városba, ami húsz perc autóútra volt.

A városban nem volt kórház, ezért a helyi orvost kellett felhívunk, hogy nyissa ki a rendelőjét, amely egy kis, földszintes épületben volt. Amikor odaértünk, mindenki megkönnyebbültnek tűnt, mintha elmúlt volna a válsághelyzet. Szinte vidám hangulat uralkodott, miközben apám és az orvos a krikettről és a hétvégi tervekről beszélgettek. Apám vidáman elmagyarázta, hogy előző nap megpróbáltuk visszajuttatni a tengerbe a közelben partra vetődött bálnákat, és hogy én felügyeltem a két kisbálnát, akiket Mobynak és Maybe-nek neveztünk el, nem tudván, hogy a kisebbik túléli-e. Senki sem sietett. Senki sem kérdezte meg tőlem, hogy mi történt. Az orvos kitisztította a sebet, összehúzta a bőrt az állkapocsnyomok körül, és összevarrta, így már nem hiányzott egy darab a húsomból. Beadott egy tetanuszt, és figyelmeztette a szüleimet: előfordulhat, hogy aznap este kicsit kiborulok a sokkhatás miatt, de rendbe fogok jönni. Nyilvánvalóan igazi harcos vagyok. Mindenki nevetett.

Visszatértünk a kempingbe. Mivel fájdalmaim voltak, maradhattam a lakókocsiban, nem kellett a három testvéremmel a kocsihoz tartozó napellenző alatt feküdnöm. Az orvos azt mondta, hogy várható egy enyhe fájdalom a varratok miatt. Nagyon gyorsan rájöttem, hogy ez a fájdalom nem enyhe. Perzselt. Elkezdtem vért hányni, sűrű, sötét, ragacsos rögöket, úgy néztek ki, mint a kávézacc, és azt gondoltam, hogy a gyomornyálkahártyám az, de semmit sem tudtam az emberi testről. Elővettem egy nagy piros műanyag poharat, és abba gyűjtöttem össze, hogy ne piszkoljam be a lakókocsit.

Mindenki más lefeküdt, de én nem tudtam aludni. Egyre rosszabb és rosszabb lett. Úgy éreztem, mintha lángolnék. Vártam, a lehető legcsendesebben, hogy ne ébresszek fel senkit. Egy idő után a piros pohár megtelt, és egy másikat vettem elő. A fájdalom kibírhatatlan volt.

Végül felébresztettem a szüleimet.

– Olyan, mintha lángolnék. Ég az egész bensőm.

– Menj vissza aludni. Rendbe fogsz jönni.

Így folytatódott egész éjszaka: felébresztettem a szüleimet, akik azt mondták, hogy az orvos azt mondta, rendbe jövök. Később kiderült, hogy mi is történt valójában. A cápa több helyen is átharapta a beleimet, szóval olyan volt, mintha többször is kést szúrtak volna belém. A vér és a beleim tartalma a gyomromba szivárgott, gyakorlatilag megmérgezett. Szepszisem volt, akut hashártyagyulladásom. Végül annyi mérgező vérfolyadék gyűlt össze bennem, hogy elárasztotta a testemet, és a tüdőmbe áramlott, egyre nehezebbé téve a légzést. Mintha fuldokoltam volna.

Újra felébresztettem a szüleimet.

– Nem kapok levegőt. Nem kapok levegőt. Nem tudok lélegezni.

Anyám, aki belefáradt, hogy folyton felébresztem, parancsoló hangon válaszolt:

– Az elme uralkodik a test felett. Hagyd abba a hiperventilálást!

Ebből mára családi poén lett. Manapság, ha bármelyikünk megemlít valami bajt, legyen az megfázás, egy vágás vagy vakbélgyulladás, azt válaszoljuk: – Az elme uralkodik a test felett. Hagyd abba a hiperventilálást!

Később megtudtuk, hogy a bal tüdőm tüdőödéma miatt összeesett. És a jobb tüdőm is károsodott.

Reggelre ráébredtem, hogy már nem bírom sokáig. Még egyszer felébresztettem a szüleimet, és azt mondtam:

– Haldoklom.

Nem tudtam meggyőzni őket. De az életem múlt azon, hogy meggyőzzem őket. Nem volt B tervem. Nem tudtam vezetni. Nem volt saját telefonom. 1993-at írtunk.

Másnap reggel, amikor a családom felébredt és a reggelihez készülődött, már alig kaptam levegőt. Aztán fennakadt a szemem. Anyám később azt mondta, hogy amikor meglátta a szemem fehérjét, úgy érezte, mintha megnyílt volna alatta a föld. Most már hitt nekem. És azonnal orvoshoz akart vinni.

A probléma az volt, hogy az apám eltűnt. Teljesen hidegen hagyta, hogy milyen rosszul vagyok, inkább elment a kocsival, hogy megmutassa a halászoknak a fürdőruhám foszlányait, remélve, hogy be tudják azonosítani, milyen fajta cápa volt, és gyanítom, titkon abban reménykedett, hogy majd levadásszák.

Amikor visszajött, beszálltunk az autóba. Addigra, miután az egyik tüdőm összeomlott, a másikban pedig gyorsan gyűlt a folyadék, minden erőfeszítésemre szükségem volt, hogy elegendő levegőhöz jussak. Az autó hátsó ülésén feküdtem, és ahogy a város felé tartottunk, most először kételkedni kezdtem abban, hogy képes vagyok-e folytatni, amit eddig csináltam az életben maradás érdekében.

Eközben úgy tűnt, hogy az apám egyáltalán nem siet. Ő lelkes horgász. Esküszöm, hogy amikor átmentünk egy hídon, éreztem, ahogy az autó lelassul, mert ő szokása szerint a folyót fürkészte, halak után kutatva. A hátul ülő anyám noszogatta, hogy siessen.

Aztán egy gazda mögött ragadtunk, aki éppen egy rövid hídon terelte át a juhait, ami szokványos új-zélandi dolog. Ezzel nem számoltam, amikor megbecsültem, hogy „ennyi ideig kell tartanom magam, amíg elérünk az orvoshoz”, és most teljesen elveszítettem az önuralmamat. Kezdtem átcsúszni az eszméletvesztésbe. Olyan volt, mintha repülővel emelkednék fel. Jó érzés volt, súlytalan és fájdalommentes. Lebegni az öntudatlanságban, ahol nincs szenvedés. De küzdöttem ellene. Azt gondoltam: „Vissza kell mennem.”

Végre megérkeztünk a városba. Vissza az orvosi rendelőbe az ismerős orvoshoz, aki azt mondta a szüleimnek, hogy rendbe fogok jönni. Mostanra már nem tudtam beszélni, nem tudtam mozogni, és hol elvesztettem az eszméletemet, hol magamhoz tértem. Apám a karjaiban vitt be, érkezett az orvos, akivel előző nap találkoztunk. Csak ne ezt a fickót, gondoltam, miközben felraktak egy asztalra. Ő és két másik orvos sürgölődött körülöttem, vizsgálgattak, itt-ott megbökdöstek, majd hirtelen otthagytak, és odamentek a sarokban várakozó szüleimhez, hogy beszéljenek velük. Hallottam, hogy az egyikük mond valamit, amit nem igazán tudtam kivenni, de úgy hangzott, mintha azt mondaná, „haldoklik” vagy „meghalt”.

Apám üvöltött:

– Ő volt a kedvenc lányom!

Egy pillanatig örültem ennek. Két lánytestvérem van, alig vártam, hogy elmondjam nekik. Mindig is gyanítottam. Aztán anyám jajveszékelését hallottam:

– Pont, mint a macska! – Mert a macskánk, Winkels, nem sokkal korábban idő előtt meghalt. Pont, mint a macska. Kemény.

Ezután apám nagyon dühös lett, kiabált az orvosokkal, hogy csináljanak valamit, derítsék ki, mi a baj.

A következő dolog, amire emlékszem, hogy az orvos visszajön. Elővett egy nagyon hosszú pengét, olyan volt, mint egy kisebb balta, és elkezdett vele csapkodni. Belemélyesztette a bal karomba. Aztán a jobb karomba. Mintha egy darab hús lennék, amit felaprítanak. Érzéstelenítés nélkül. Figyelmeztetés nélkül. Már túl voltam azon a ponton, hogy a saját testem felett bármilyen irányítást gyakoroljak. Nem tudtam se mozogni, se beszélni. Nem tudtam tiltakozni.

Azt hittem, hogy a cápatámadás nagyobb fájdalommal jár, mint amit az ember el tud viselni, hogy az a legrosszabb, ami történhet. Tévedtem.

Az orvos most a bokámhoz ment, erőteljesen lesújtott a pengével, felhasította a bőrt, és a penge a csontomig hatolt. Miért vágja fel a bokáimat? Az egyetlen magyarázat, amit fel tudtam hozni, hogy azt hiszi, már halott vagyok. A saját boncolásomat élem át. A halálos rémület, amit a cápatámadás során éreztem, visszatért, az az érzés, hogy most azonnal meghalhatok. Fájdalmasan. Halálra vagdalnak. Mi a furcsább: cápatámadásban vagy boncolásban meghalni? Tudni fogják egyáltalán, hogy megöltek? Fojtogatott a félelem, ahogy vártam a következő suhintást a nyakamra vagy a koponyámra, vagy valamely más sebezhető részemre, ami majd a végső csapást jelenti.

Ehelyett a következő ütés a bal bokacsontomon landolt. Olyan kínzó volt, hogy görcsbe rándult a testem. Ez változást hozott, mintha végre újra embernek látnának, nem valami élettelen tárgynak. Rájöttek, hogy élek. Valaki helikoptert hívott, hogy kórházba szállítsanak.

Később megtudtam, hogy nem boncolás volt. Tudták, hogy élek. Olyan sok vért vesztettem, hogy az orvosok úgy vélték, ha nem kapok intravénásan vért, meghalok. Súlyos traumás esetekben, amikor lehetetlen vénát találni, mert a vérnyomás annyira alacsony, a szokásos sürgősségi eljárás a karok vagy bokák felvágása. Ezért vannak két és fél centis hegek a karomon és a lábamon. (Kifejezetten visszafogottak a hasamon lévő állkapocsnyomok okozta hegekhez képest.) Nem volt idő érzéstelenítőt adni vagy magyarázkodni. Azt hiszem, az orvosok nem számítottak rá, hogy életben maradok. Mire beraktak a helikopterbe, szerintem senki sem számított erre. Később, a többórás műtét után a kórházban az orvosok szintén azt mondták a szüleimnek, hogy nem valószínű, hogy életben maradok. Elkezdték a temetésemet tervezni.

Napokkal később az intenzív osztályon ébredtem fel a kómából. Hallottam, ahogy egy nővér anyámat hívja, miközben lassan szemügyre veszem a környezetemet.

Anyám fölém hajolt, a szemembe nézett, és azt mondta:

– Milyen szerencsés vagy, hogy az orvosok megmentettek!

Nem tudtam beszélni, mert lélegeztetőgépen voltam. Így hát tollat és papírt kértem. Szemkontaktust létesítettem anyámmal, hogy megbizonyosodjak róla, hogy figyel, és lassan, megfontoltan írtam, vastag fekete vonalat húzva minden szó alá a hangsúly kedvéért:

ÉN MENTETTEM MEG MAGAMAT.

Nem vagyok biztos benne, hogy fel tudom sorolni, mi mindenben változtatott meg ez a tapasztalat, de az biztos, hogy bátrabbá tett. Amikor egy kaland lehetőségét látom, és döntenem kell, belevágjak-e: belevágok.

Egy évvel később rákényszerítettem magam, hogy bemenjek a vízbe ugyanazon a tengerparton, ugyanabban a napszakban. Nem akartam lemondani a tengerben való úszásról az életem hátralévő részére, ahhoz túlságosan is szerettem. Vagyis mondhatjuk, hogy talpra álltam.

Tinédzserként jól éreztem magam, zenekarokban énekeltem, együtt lógtam más kölykökkel, akik szerették a zenét, de mindig megvolt bennem az az érzés, hogy vajon miért történt ez velem. Ha a várakozások ellenére életben maradtam, annak biztosan volt valami oka. Minden alkalommal, amikor azt mondták, szerencsés vagyok, hogy életben maradtam, arra gondoltam, hogy vajon nem kellene-e valamit kezdenem az életemmel? Annak szentelni magam, hogy valamilyen módon megváltoztassam a világot? És azt hogy kell csinálni?

A jogi egyetemen az emberi jogok és a nemzetközi környezetvédelmi egyezmények vonzottak, mert azt gondoltam, talán ez a módja annak, hogy változtassak a dolgokon. Új-Zélandon könnyű úgy érezni, mintha a világ peremén lennénk. Egy időzónával mindenki más előtt, de valahogy mindig lemaradva. Mindent más országok alakítanak. Miután ügyvéd lettem, a külügyi szolgálatban kötöttem ki, mert úgy tűnt, hogy így megváltoztathatom a világot, és kalandokra is vágytam. Az ENSZ-nél kezdtem dolgozni, mert őszintén hittem, hogy itt összpontosul a nemzetközi hatalom. Hogy az az a hely, ahol megváltoztathatom a világot. Vagyis fiatal voltam, új-zélandi és nagyon naiv.

Hogy min dolgoztam az ENSZ-nél? Leginkább a védelmen. A biológiai sokféleség védelmén, az óceánok védelmén, a bálnák védelmén, a veszélyeztetett fajok védelmén. Az éghajlatváltozással is foglalkoztam.

Eleinte minden percét imádtam, amikor olyan nagy, globális, határokon átívelő problémákba ástam bele magam, amelyeken csak nemzetközi együttműködéssel lehet javítani. De az éveken át húzódó, véget nem érő tárgyalások és megbeszélések után, amelyek láthatólag nem hoztak túl sok változást a világba, az ENSZ New York-i székházának mélyén találtam magam, egy olcsó bútorokkal berendezett, divatjamúlt, szűk tárgyalótermekből álló, sivár labirintusban, ahol egy újabb kimerítő késő esti tanácskozást kellett végigülnöm az óceánok élővilágának megőrzéséről. A „tengerjogról” szóló éves jelentést fogalmaztuk meg, tucatnyi jogász ült körben, a küldöttek pedig szó szerint az írásjeleken vitatkoztak. Tudom, hogy ez közhely, de okkal az. Norvég, orosz és kínai ügyvédek arról vitatkoztak, hogy pontosvesszőt vagy vesszőt tegyenek-e egy szó után a dokumentum mélyén rejlő egyik bekezdésbe, amelyet soha senki nem fog elolvasni.

Még korábban valószínűtlen barátságot kötöttem a mellettem ülő idősödő argentin diplomatával. Az eljárás szünetében odahajolt, és mellékesen megkérdezte:

– Tudja, mi volt a legnagyobb hatású dolog az óceánok védelmében az elmúlt évtizedben?

– Ez nehéz kérdés. Az ENSZ-ülés talán? – találgattam.

Felnevetett.

– Nem. Némó.

Arra gondoltam, hogy a „némo” talán egy spanyol szó, amit nem ismerek, és cinkosan vele nevettem, de nem igazán értettem a dolgot.

– A hal – tette hozzá. – Az a kis halacska, amit meg kell találniuk.

– Á! – Végre megértettem. – A Némó nyomában.

El kellett ismernem, hogy igaza van. A rendszer nem működött. A húszas éveimet arra pazaroltam, hogy hosszú órákon át robotoltam egy csapat ötvenes bürokratával, akik a karrierjük alkonyán jártak és az írásjelekről vitatkoztak, miközben azzal hitegettük magunkat, hogy a környezetet védjük. Amikor rádöbbensz, hogy egy hal egy rajzfilmből többet érhet el, mint az Egyesült Nemzetek Szervezete – nos, akkor ideje, hogy szedelődzködj.

Új-Zéland washingtoni nagykövetségén helyezkedtem el, remélve, hogy közelebb kerülhetek ahhoz a helyhez, ahol a világgal kapcsolatos fontos döntések születnek. Washington a világ közepének tűnt. A legviccesebb dolog ebben a munkában az volt, hogy az amerikai állami tisztviselők számtalanszor megjegyezték: – Hű, de jó az angolod! – Soha nem volt szívem bevallani, hogy az angol az anyanyelvem. Csak elfogadtam a bókot.

A nagykövetség aprócska hely volt – mindössze nyolc diplomatából állt –, és én voltam a felelős mindenért, amit a kongresszus vagy bármely amerikai kormányzati ügynökség tesz és Új-Zélandra is hatással lehet, kivéve a katonai vagy hírszerzési dolgokat. Hamar rájöttem, hogy az amerikai politikusok és tisztviselők úgy tekintenek Új-Zélandra, mint egy ártalmatlan helyre, ahova szívesen elmennének nyaralni, de amely semmilyen szempontból sem releváns a világpolitikában. Mindenki így látott minket. 2008-ban, miután Robert Mugabe zimbabwei elnök a választási vereségét követően nem volt hajlandó elhagyni a hivatalát, számos ország diplomatáját behívták a Foggy Bottomba{2}, hogy összehangolják a válaszlépéseket. A találkozóra menet hangosan felolvastam dél-afrikai kollégámnak a kapott utasításokat; egy táviratot, amelyet a főnökeimtől kaptam, és amelyben az állt, hogy Új-Zélandnak vezető szerepet kell vállalnia Mugabe ellenében. A kollégám annyira nevetett, hogy alig kapott levegőt.

– Ó! Biztos vagyok benne, hogy több évtizednyi zsarnoki uralom után Mugabe most reszketni fog, mint a nyárfalevél! Új-Zéland vezető szerepet vállal a Mugabe elleni küzdelemben!

Aztán 2009 elején elkapott a Facebook-láz. Elég kicsiben kezdődött. A Facebook mentőöv volt; általa tudtam kapcsolódni a számomra fontos dolgokhoz. Washingtonban még idegennek éreztem magam, és egy kicsit elveszett is voltam. A Facebookra való bejelentkezés olyan volt, mintha egy új, de ismerős helyre mentem volna, ahol továbbra is megvoltak a barátaim, a családom és a régi életem darabjai. A Facebook 2004 óta létezett, és 2009-re körülbelül 400 millió ember használta világszerte. Még mindig elég kiforratlan vállalkozásnak számított, amelyet sokan csupán olyasvalaminek tekintettek, amire az egyetemisták pocsékolják az idejüket – ettől volt az egész annyira meghökkentő. Biztattam a testvéreimet és azokat a barátaimat, akik még nem voltak fent, hogy csatlakozzanak. Egyre több időt töltöttem a Facebookon, nyomon követtem christchurchi barátaim kisbabáit, új kapcsolatait és régi fotóit. Észrevettem, hogy a politikusok is kezdenek megjelenni. Emlékszem, amikor egy új-zélandi politikus nyaralós fotóit néztem, láttam, hogyan nyaral, láttam a képeket róla és a gyerekeiről, és ez elképesztően újnak tűnt. Aztán láttam, hogy Chris Hipkins – aki a való életben a barátom volt, és akit nemrég választottak be a parlamentbe – közvetlenül a Facebook-profilján válaszol a szavazóknak.

2009 közepére, miközben a nagykövetségen dolgoztam, a Facebook iránti rajongásom megingathatatlan hitté vált, miszerint a Facebook meg fogja változtatni a világot. De valahányszor megpróbáltam elmagyarázni, miért hiszek ebben, kudarcot vallottam. És ami még rosszabb: teljesen őrültnek tűntem.

Ez az oldal megnyitotta a világot. Nyilvánvalónak tűnt, hogy a politika a Facebookon fog zajlani, és amikor ez megtörténik, amikor a politika átköltözik erre a hatalmas, új gyülekezőhelyre, a Facebook és az azt működtető emberek kerülnek a középpontba. Ők fogják meghatározni a globális párbeszéd szabályait. Lenyűgözött az ebben rejlő végtelen lehetőség.

Látszott, hogy a Facebook olyan hatalmas mennyiségű információt tud majd begyűjteni, mint korábban még soha semmi. Adatokat mindenről. Olyan adatokat, amelyek azelőtt teljesen magánjellegűek voltak. Adatokat minden ország állampolgárairól. Történelmi mennyiségű és hihetetlenül értékes adatot. Az információ hatalom.

Nyilvánvaló volt, hogy egy bizonyos ponton a kormányok irányítani akarják majd. Az ENSZ-nél láttam, hogy a határokon átívelő, értékes és sok országot érintő dolgok olyan kérdéseket vetnek fel, mint például hogy kié a hal a tengerben. Különösen a technológia esetében volt így. Amikor a genetikailag módosított organizmusok széles körben elterjedtek, az ENSZ globális szabályokat akart hozni erre az új, ijesztő technológiára. Évekig dolgoztam olyan szerződéseken, amelyek megpróbálták lefektetni a szabályokat, hogy kik lehetnek a haszonélvezők, hogyan kell kezelni a kockázatokat, és ki fizet, ha valami rosszul sül el.

A Facebook sokkal nagyobb dolognak ígérkezett, mint a genetikailag módosított növények, különösen a politikusok – és a választóik – életében. Csak elképzelni tudtam, mekkora globális harc bontakozik majd ki a keretek kijelöléséért.

Miután évekig kerestem a világmegváltó dolgokat, úgy gondoltam, most megtaláltam a legnagyobbat. Mint egy evangélista, a Facebook erejét láttam beigazolódni a mindennapi élet minden területén. Bármit dönt is a Facebook – hogy mit tesz az ott összeadódó hangokkal –, az megváltoztatja az emberiség történetének a menetét, ebben biztos voltam.

A Facebook forradalom.

Mit csinálsz, amikor látod, hogy forradalom közeleg? Én úgy döntöttem, semmi sem állhat az útjába annak, hogy a részese legyek. Hogy az események sűrűjében legyek. Miután megláttam a lehetőséget, nem ülhettem tovább a partvonalon. Kétségbeesetten szerettem volna a részévé lenni. Nem emlékszem, hogy valaha is akartam volna bármit ennél jobban.

Csakhogy volt egy probléma. Úgy tűnt, a Facebooknál senki más nem gondolta így. Amennyire meg tudtam állapítani, a Facebook olyan eszköznek tekintette magát, amellyel az emberek az idejüket pazarolhatják az interneten. Úgy tűnt, a Facebook nem látta magát elemi erőnek, amely ízekre szedi és átalakítja a politikát az egész világon. Úgy tűnt, hogy még csak nem is voltak olyan munkatársaik, akik politikával, szabályozással vagy az Egyesült Államokon kívüli kormányokkal való kapcsolatokkal foglalkoztak volna, vagy bármely olyan dologgal, ami engem foglalkoztatott. Úgy tűnt, a Facebook nem tudta, hogy forradalom közeleg, és hogy ez a forradalom maga a Facebook.

Szóval, hogyan győzzem meg őket erről? Soha nem jártam a Szilícium-völgyben. Korábban soha nem fedeztem fel egy forradalmat vagy egy új politikai alakulatot, én csak egy egyszerű új-zélandi voltam. Szóval… hogyan érhetem el az embereket a Facebookon belül, és hogyan vehetem rá őket, hogy megfogadják a tanácsomat? Hogyan győzzem meg őket, hogy adjanak munkát nekem?

Ez volt az a feladat, amit magam elé tűztem.

{1} Fordította Máthé Elek.

{2} Az USA külügyminisztériumának gúnyneve (Foggy Bottom Washington egyik városrésze, itt található a külügyminisztérium központja).