Borítószöveg

Amióta a világot elárasztották a pokolra nyíló portálok és az azokon rendszeresen áttörő, vérszomjas démonok, Jasper élete teljesen szétesett. Család, barátok és emlékek nélkül kell átvészelnie a mindennapokat, és ha a személyes problémái vagy a lehangoló közállapotok nem lennének elég elkeserítőek: áruházi eladóként dolgozik. És hála a Here For You üzlet 9. sorában nyílt pokolportálnak, sosem tudhatja, melyik műszak lesz az utolsó. A szörnyek kiiktatásáért felelős Vanguard helyszínre...

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Ian X. Cho: Aisle Nine

HarperCollins Publishers, New York, 2024

Első kiadás

Fordította: Gáspár Bence

Copyright © Ian X. Cho, 2024

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Gáspár Bence, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Filip Hoda

Szerzőfotó © Ian X. Cho

ISBN 978-963-599-578-3

ISSN 2939-676X

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Horváth Vivien

Korrektor Tót Barbara

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Szüleimnek

1.
Az áruház

Egy szép mosolytól felragyog a világ.

Ez áll a SmileBrite fogfehérítő dobozán, amely a kasszaszalagomon hever. Rápillantok a nénire, aki a szalagra helyezte, ő pedig rám mosolyog.

Felmutat egy másik doboz fogfehérítőt.

– Egy mosolytól felragyog a világ, nem igaz?

– De, persze… – mosolygok vissza rá.

A Here For You áruház eladójaként megtanultam, hogy itt aztán semmi sem ragyog fel egy mosolytól. Mégis megvan a maga funkciója. Ebben a koszfészekben a művigyorom páncélja mögé bújok, amikor egy vásárló izzadt tenyérrel nyomja a kezembe a pénzt, vagy amikor valaki azt hiszi, hogy a raktár Aladdin barlangja, ahol a polcról kifogyott áruk varázsütésre megjelennek pusztán attól, hogy megkérdezik, „Biztos nincs már belőle hátul?”.

A néni több tucat smilebrite-os dobozt pakol a szalagomra, de valamiért egyesével. A bevásárlókocsijában több százat halmozott fel. Még az ükunokáját is túl kell élnie, ha az összeset el akarja használni.

Pitty… pitty…

A kasszám metronómként adja az ütemet, miközben rendületlenül nyomkodom az ISMÉT gombot. Egy kis idő után így szólok a nénihez:

– Amúgy összeszámolhatnám az egyforma árucikkeket, és beüthetném a darabszámot a kasszába. Úgy gyorsabb.

A néni megrántja a vállát, a rikító rózsaszín, nejlon bomberdzsekije hangosan susog a vállán.

– Ó, felesleges! De köszönöm, hogy mondta, aranyom.

Ha engem kérdeztek, a legrémesebb vásárlók nem az őrültek, és nem is azok, akik mindenáron a főnökkel akarnak beszélni, hanem sokkal inkább azok, akik kedvesen mosolyognak, kedélyesen cseverésznek, és rohadtul nem törődnek másokkal – én pedig ölthetem magamra a vigyorpáncélomat.

– Szép napunk van, nem? – kérdezi.

– Ó, igen – dünnyögöm.

Szép nap? A mennyezeti halogénlámpák olyan erősen világítanak, hogy megsárgul tőlük a műanyag. A hangszórókból üvöltő zenétől úgy érzem, mintha egy macskaalom-reklámba pottyantam volna. Ja, és persze a kasszáknál nincs légkondi, mert a központban pontosan ott akarták csökkenteni a cég szénlábnyomát, ahol történetesen az én tényleges lábnyomaim vannak.

A néni elunja a társalgást, és elkezdi fürgén a szalagra hajigálni a dobozokat. Alig győzöm őket számolni.

– Hölgyem, lassabban! – kérem előrenyújtott kézzel.

Véletlenül súrolom a néni vállát… és lefagyok. Francba! Hozzáértem egy vásárlóhoz.

Egymásra pillantunk. Nem merek levegőt venni.

A néni ekkor váratlanul megbök, és rám kacsint.

Éppen hátrébb akarnék húzódni, amikor egy távoli, mormogó hang elvonja a figyelmemet a kasszáktól. Elnézek a hang irányába: a 9-es sorból jön. Ahonnan börtönbe illő rácsos kapuval tartják távol a vásárlókat. A szemem sarkából meglátok két sietősen lépdelő fegyveres őrt.

Tompa puffanás hallatszik a 9-es sorból. Utána pedig fülsértő üvöltés.

Amióta itt dolgozom, három fontos dolgot tanultam meg: először is, mint már mondtam, a művigyor erejét. Másodszor azt, hogyan tudom elnyomni a bensőmben buzgó dühöt, amikor valaki megjegyzi, hogy „a vásárlónak mindig igaza van”. És ami a legfőbb, hogy mennyire fontos a jó cipő, hiszen rengeteget kell talpalnom – és persze előfordul, hogy menekülnöm kell a szörnyek elől, amelyek a 9-es sorban lévő pokolportálból bukkannak elő.

2.
A 9-es sor

Azelőtt a 9-es soron a háztartási részleg volt. Ennek viszont már két éve, és azóta pokolba nyíló portálok jelentek meg szerte a bolygón, ráadásul egyszerre. Mostanra a 9-es sorból elkerített terület lett, ahol egy „pokollyuk” néhány naponta újabb és újabb szörnyeket köp ki magából.

Túl távol vagyok a 9-es sor kapujától, hogy lássam, mi történik, de hallom, hogy bevetik a lángszórókat, és végigfut a hideg a hátamon. Az ilyen vészhelyzetekben azonban nem menekülőre fogom, hanem hülye módon folytatom, amit éppen csinálok. Borzalmas belegondolni, hogy mindössze három másodperc alatt jutok erre az elhatározásra. De persze mindenki más is ugyanígy dönt, szóval lehet, hogy nem is vagyok annyira fura.

A smilebrite-os néni tovább pakolja a dobozokat a kasszaszalagra, de közben oda-odasandít a 9-es sor felé.

– Mondja csak, nem kellene aggódnunk amiatt? – érdeklődik.

De gyorsan tetszik kapcsolni, csókolom!

– Á, majd a csapatunk elintézi – felelem, miközben a zene ritmusára bólogatok.

Egyre élesebbé válnak a távoli morgások, és a nénivel sietősebbre fogjuk, hogy mindent le tudjak neki húzni. Mögötte egy borostás, kecskeszakállas, leharcolt szemüveget viselő férfi otthagyja a bevásárlókocsiját, és kirohan az áruházból. A többiek, akik a kasszámnál várakoznak, szép nyugodtan átmennek egy olyan pénztárhoz, amelyik közelebb van az 1-es sorhoz. Nyilvánvalóan félnek, ijedten pillantgatnak hátra a válluk felett szabálytalan időközönként, hogy nem vágódik-e ki valami a lyukból, de nem hajlandók a híres meglepetés sajtválogatásunk nélkül hazamenni.

A morgások egyre hangosabbak lesznek.

A smilebrite-os néni nagyot nyel, majd így szól:

– Talán igaza van. Jobb lesz, ha a kocsiban számolja őket össze.

Megszámolom a maradék fogfehérítős dobozt, beütöm a végeredményt – 217! –, és elkérem a pénzt. A néni beleszuszakolja a bezacskózott dobozokat a kocsijába, és sietve eltipeg a kijárat felé. Munkaköri kötelességem minden vásárlóval közölni, hogy mennyit spórolt, ezért utánakiáltok:

– Hölgyem! Ön ma 88 dollárt spórolt a Here For You-nál! Köszönjük a vásárlást!

A következő vásárló egy magánsuli blézerében feszítő kamasz lány, aki szinte fel sem néz a mobiljából, miközben egy csomó szőlőzsírt vesz. Mögötte egy vörös hajú srác egy zacskó csipsszel áll sorba. Ő már láthatóan alig várja, hogy valami démon miatt elszabaduljon a pokol.

– Sűrű napod van? – kérdezem a diáklánytól.

Rám sem hederít, a tekintetét továbbra is a képernyőre szegezi. Elég alacsonyan tartja a mobilját, így meglátom, hogy egy videót néz, amiben fiatalok járkálnak egy egyetemi campuson. Talán azt próbálja kitalálni, hová jelentkezzen jövőre. Nem úgy, mint én. Én ugyanis legfeljebb azt próbálom kitalálni, hogyan lehet a leggyorsabban bevinni a pénztárgépbe a húsz darab szőlőzsírt. A lány fizet, fogja az árut, és elmegy – anélkül, hogy tudomást vett volna rólam.

Már éppen odafordulnék a vörös hajú sráchoz, amikor az úgy dönt, hogy egyelőre mégsem fizet, és elsomfordál a 9-es sor kapuja felé.

– Elnézést! – kiáltok utána.

Ekkor a zenét megszakítja egy reklámszöveg. Köszönjük, hogy a sundowni Here For You-ban vásárol! Tudta, hogy több ezer kólibaktérium rejtőzhet a cipője talpán? A 8-as sorban megtalálja a szuper kedvezményes árú Sanit-Eze-t! Tiszta talp, tiszta boldogság!

Ismét elkezd szólni a zene, de nem sokáig. Egy barátságtalan hang recseg bele a mikrofonba.

– Figyelem, kedves vásárlóink! – harsogja Gully, az áruházvezető. – Az áruház átmenetileg bezár. Kérjük, haladéktalanul távozzanak…

Értsd: meneküljenek, vagy felzabálja magukat egy szörny.

– Ó, és amíg odakint várják, hogy újra kinyissunk, kövessék be az áruházat Facebookon, ahol exkluzív kuponok várják önöket!

A boltban maradt vásárlók zokszó nélkül abbahagyják a bevásárlást ott, ahol éppen állnak, és kisétálnak. Kivéve a vörös hajú srácot a 9-es sor közelében, aki hangos, megvető horkantással indul el az ajtó felé.

Követem őket a főbejáratig, bezárom az ajtót, miután az utolsó vásárló is kiért, és átfordítom a NYITVA táblát az ÁTMENETILEG ZÁRVA oldalra. Most pedig át kell fésülnöm az áruházat, hátha még bent ténfereg valaki. A csemegepultnál kezdek, majd lassan végighaladok a sorok mellett, egyesével ellenőrizve mindegyiket.

1-es és 2-es sor: ruhák és kiegészítők. Gyakorlatilag a poliészterpokol, ahol valamiért mindennek rántotthús-szaga van. Harmadik sor: a szintén büdös játékok. Negyediktől a hatodik sorig: élelmiszerek, amelyeknek a lejárati dátumát ravaszul elhelyezett AKCIÓS! feliratú matricák takarják el. 7-es sor: elektronikai termékek. Itt meglepően kellemes illatok terjengenek. 8-as sor: higiéniai termékek, de jobb nem felnézni. A mennyezeten virító foltról nekem mindig a kaki emoji ugrik be.

Sam a 10-estől a 13-asig ellenőrzi sorokat, én pedig visszafojtott lélegzettel bámulok a 9-es irányába. Támadás esetén nem szabad a közelébe merészkednünk… mégis szinte a földbe gyökerezik a lábam néhány lépésre tőle.

Mielőtt beütött a szar, a 9-es soron tartottuk a háztartási vackokat: serpenyőket, tányéralátéteket és egyszemélyes kávégépeket. De most? A padlótól a plafonig le van zárva, és golyó- és tűzálló anyag veszi körbe. A sorba belesve látom, hogy középen egy sötét, kétméteres átmérőjű, olajos fényben játszó kör vibrál.

Egy portál a pokolba.

Ahogy elnézem, egy szőrös, kerek lény ugrott ki a lyukból. Akkora, mint egy röplabda, és a nyakában lánc van, amelynek a végéről hatalmas fémkarika lóg. Egy túlméretezett, pomponos kulcstartó alakú démon az.

Azta. Ilyet se láttam még.

Talán az egyik vásárló miatt jött? Vagy az egyik eladó miatt? Egyesek úgy vélik, hogy a démonokat az emberek rémálmai és félelmei keltik életre. De ebbe senki sem gondol bele, mert ha igaz, akkor azt lehetetlen kontrollálni. Végül is hogyan lehetnének folyton vidám gondolataink egy olyan világban, ahol pokolbéli lények mászkálnak? (Ráadásul senki sem teszi fel a kezét, hogy „Bocsi! Az én saram! Az a pomponos kulcstartó alakú démon az én rémálmaimból van!”.)

A legközelebb álló őr, Aaron Davis a szörnyre irányítja a lángszóróját, az azonban ide-oda csapódik a sor falai között, miközben rózsaszín trutyit hagy maga után. Nehéz becélozni. Aaron tömzsi, Hulk-szerű csávó, de bármilyen jó formában is van, nehezen tudja lelángszórózni a szörnyet, miközben folyton el kell hajolnia a kulcskarika elől. Tompa nyögést hallat, amikor a karika a mellkasának csapódik, és behorpasztja a szürke kevláröltözetét.

Aaron letörli a trutyit a sisakja arcvédőjéről, és elkiáltja magát:

– Ollie! Segíts már, haver!

A sor másik végén lévő acélkapu felé nézek. Ollie Sheffield egy másik – sárga – pompon felé lövöldöz a lángszórójával.

– Elsőre is hallottam! – veti oda Ollie a társának.

Az izmos, riasztóan csontos kezű Ollie egy cseles mozdulattal majdnem eltalálja a sárga pompont a lángszórójával.

Ekkor azonban kifogy a fegyvere. Átkozódva ledobja a földre, és a hátára csatolt hosszú fémrúdért nyúl, előrántja, lendít egy nagyot, és a falhoz vágja a szörnyet. Mindezt egyetlen mozdulattal.

A sárga pompon sziszeg, majd újra harcba lendül.

Egy pukkanással két kart növeszt, két lábat… és egy nyuszifejet. Vérben forgó szeme, hegyes füle és éles fogakat rejtő, ijesztő szája van. Ekkor visszafordulok Aaron rózsaszín pomponja felé, amely szintén épp most változik démonnyúllá. Minden előjel nélkül Aaron nyula egyszer csak kiköp egy éles fogat…

Aaron pedig épphogy csak le tud előtte bukni.

A fog átsüvít a 9-es sort védő kapu rácsai között, elhúz a fülem mellett, aztán beleáll a piramisba rendezett vécépapírokba. Kalapáló szívvel arrébb tántorgok, és látom, hogy Norman és Dean éppen az árcédulákat ellenőrzi az 1-es soron.

Elvileg folytatnunk kell a munkát, hacsak egy démon ki nem szabadul a 9-es sorról, Norman és Dean pedig rendíthetetlen, fásult nyugalommal teszi a dolgát. Közelebb érve azonban látom, hogy valójában nem dolgoznak, hanem visszafojtott lélegzettel és reszkető kézzel követik a harcot. Tudom, hogy igyekeznek minél távolabb maradni a 9-es sortól, és közben úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Boldogan csatlakozom hozzájuk a Tagadás nevű hajó fedélzetén.

Ekkor azonban Gully a hátamra csap.

– Jasper! Két perce üvöltözöm a nevedet! – vakkantja oda, majd rám szól, hogy ne feledjem, hol vagyok, tegyem magam hasznossá, és menjek a rohadt infópulthoz.

– Jól van – motyogom, miközben arrafelé veszem az irányt, és próbálom kizárni a küzdelem hangjait. Leülök az infópulthoz, és lopva az órámra pillantok. Még negyvenöt perc van a műszakom végéig.

Egész pontosan negyvennégy perc és harminc másodperc…

Megcsörren mellettem a telefon.

– Here For You áruház – szólok bele. – Jasper vagyok. Miben segíthetek?

– Árulnak maguk olyat, ami a meleg vizes palackba kell? – érdeklődik egy férfi.

– Ami a palackba kell? Mármint meleg vizet? – kérdezem döbbenten.

– Aha. Van maguknál hűtött ásványvíz, és jeget is kapni. De friss meleg víz is van?

Hirtelen mormogást hallok a közelből, és átlesek a pult fölött, bár pontosan tudom, hogy mit fogok látni.

– Halló…? – hallom még a telefonból.

Leteszem a kagylót, és ekkor tudatosul bennem, hogy egy harmadik nyuszis kulcstartódémon az – ezúttal halványkék színben. Valahogy sikerült átjutnia a kapu rácsain. Nem merek levegőt venni. Hátrálni kezdek a pulttól, és a közeli mikrofon felé nyúlok.

– Hahó! – suttogok bele, bár az egész áruházban hallatszik, amit mondok. – Kérhetnék egy kis… segítséget az árazáshoz? Nem tudom, mi legyen a szőrös kék démonnal az infópultnál.

Semmi válasz.

A BE feliratú LED nem világít. Hiába matatok a gombokkal, nem tudom bekapcsolni.

Szuper.

Kihúzok egy fiókot, és szép óvatosan, hangtalanul előveszek belőle egy kalapácsot.

A közeli morgásból ítélve a lény közvetlenül az infópult előtt járhat. Két lépést hátrálok, és rohanni kezdek a kijárat felé… ám ekkor bevillan, hogy az zárva van.

Francba! Rádöbbenek, hogy nem tudom, hol a kulcs, és csapdába estem.

A morgó mögöttem visszhangzik, és az ajtó üvegén tükröződve meglátom a felém pattogó kék nyulat. Megpördülök a tengelyem körül. A démonnyúl egy méterre áll tőlem. A fogát csattogtatva a két hátsó lábára áll. A szeme vérben forog.

Ekkor beleszimatol a levegőbe, és oldalra biccenti a fejét.

Csak semmi hirtelen mozdulat!, mondom magamnak. De a lábamnak nem tudok parancsolni. Hátratántorodom, és a vállam belecsapódik az üvegajtóba. A nyuszi morogva a háta mögé nyúl, és egy csikorgó hang kíséretében lecsatolja a hátáról a kulcskarikát. Megpörgeti, mint egy lasszót. Készen áll rá, hogy véget vessen tizenhét éves pályafutásomnak a Földön.

Fel kéne emelnem a kalapácsot…

De rájövök, hogy a pultnál hagytam.

– Ez nem lehet igaz! – átkozódom.

Lépések zaja hallatszik.

A szörny megtorpan, majd a hang irányába fordul. Kyle Kuan rohan a kasszák között. Élénksárga haja glóriaként lobog a feje körül a fénycsövek alatt. A testére lángszóró van szíjazva, a kevláröltözetén sárga betűkkel az áll: VANGUARD.

Hozzám hasonlóan Kyle is csak tizenhét éves. Velem ellentétben azonban ő nagyon is jól tudja, mit csinál.

Felteszi az újonc őröknek kiutalt sisakját, megragadja a lángszóróját, és odarohan a nyúldémonhoz. Az ujját a ravaszra helyezi. A démon felborzolja a szőrét. Egy műanyag zacskó pattog el mellettük, akár egy ördögszekér. A szörny hirtelen megindul a lány felé, aki felemeli a lángszórót, és arany lángcsóvát lő a levegőbe.

A nyúl szőre megpörkölődik, arrébb ugrik, és Kyle felé dobja a kulcskarikát.

– Vigyázz! – kiáltom el magam.

Kyle lebukik. Állít a lángszóróján, hogy keskeny, hosszabb sugárban tudjon lőni, és távolabbról vehesse célba a nyulat. A levegőben égett műanyag szőr bűze terjeng. A démon megpróbál visszaváltozni pomponná, de nem sikerül neki. Ordítva bevonszolja magát egy közelben álló fotókabinba.

Kyle kikapcsolja a lángszóróját, majd belép a kabinba. Közelebb merészkedem, és leesett állal bámulom. A függöny résén át látom, ahogy a nyúl ernyedt testét püföli a fegyvere tusával. Az egyik lendítés közben Kyle véletlenül megnyomja a kabin gombját, és a gépezet villan egyet. A kattanást alig hallani a vad ütlegelés közben. Két újabb villanással később a bestia teste élettelenül hever a földön.

Kyle feldúltan fújtat, fáradtan a kabin padlójára rogy, és leveszi a sisakját. Mindent megadnék, ha a kamera kis piros lámpája helyében lehetnék, odabent, vele. Konkrétan féltékeny vagyok a lámpára.

Kyle felemeli a tekintetét, és azt hiszem, a kabin előnézeti képernyőjére bámul. Nagy levegőt vesz, és félrefújja a szemébe lógó tincseket.

A gép villan egy utolsót. Katt!

Kyle elővesz egy tőrt, beledöfi a démonnyúl tetemébe, és kivonszolja a testet a fotókabinból. Ahogy távolodik, arra leszek figyelmes, hogy a kabin pittyeg – elkészült a fénykép –, és benyúlok a zsebembe apróért.

Hamarosan egy fotócsíkot tartok a kezemben.

Az első három képen Kyle látható, amint éppen péppé veri a szörnyet, minden fotó egyre véresebb. De az utolsó kép a legmegdöbbentőbb: Kyle, az amazon, egyenesen a kamerába néz szénfekete szemével, mintha az én arcomat fürkészné átható tekintetével.

– Hé! – kiáltok utána. – Kösz, hogy megmentettél!

Kyle megtorpan, és hátrapillant. Az arcán látszik, hogy idegesíti a – legújabb – kis híján végzetes démonkalandom. Múlt héten túl közel merészkedtem a 9-es sorhoz, amikor egy tarajos sül alakú démon tüskéket lövöldözött – ha nincs Kyle, simán tűpárna lett volna belőlem.

Annak ellenére, hogy a tekintetéből süt a rosszallás, engem szédítő öröm tölt el, és reménykedni kezdek. Valahányszor Kyle rám néz – még ha elítélően is –, úgy érzem magam, mintha valamiféle láthatatlan erő húzna felé.

Mire felocsúdok, Kyle már a 9-es sornál jár, ahol Aaron és Ollie elintézte a maga démonnyulát. Kinyitják a karanténkaput, és Kyle segít a fiúknak eltávolítani a tetemeket.

Kezd lassulni a zihálásom, amíg le nem pillantok a padlóra, ahol az alvadó démonvér mintha betűket formázna: sz i a

– Mi a fene? – dörmögöm meglepetten.

Dörömbölést hallok, mire megfordulok, és látom, hogy a vásárlók türelmetlenül püfölik az üvegajtót, várva, mikor nyitunk már ki újra. Visszanézek a vérre, de a hátborzongató foltok mostanra teljesen elvesztették a formájukat.

Nem úgy, mint az akciókra vadászó szörnyetegek odakint.