SCHÉDER VERONIKA

__________________________________________

LOVASTERÁPIA

A NYELVI FEJLESZTÉSBEN

Hálásan köszönöm

Pazar (Széplak Széltoló) nevű lovamnak

a közös munkával eltöltött éveink alatt tanúsított

áldozatos szolgálatát.

SCHÉDER VERONIKA

LOVASTERÁPIA

A NYELVI FEJLESZTÉSBEN

Második, bővített kiadás

Nyíregyháza

2023

Írta: Schéder Veronika

A könyvben szereplő fényképek saját készítésűek, megjelentetésükhöz a rajtuk szereplő

gyermekek szülei hozzájárultak.

Copyright © Schéder Veronika, 2023

Minden jog fenntartva!

Készítette:

Underground Kiadó Kft.

www.underground.hu

ISBN

„Ne azt nézd, hogy mijük nincsen,

hanem hogy mijük van;

mert még a legnyomorultabbnak is van olyan lelki kincse, mely belőled hiányzik.

Kifogásolni, fölényeskedni bárki tud;

tanulj meg mindenkitől tanulni.”

(Weöres Sándor: Útravaló)

Előszó a 2. kiadáshoz

Könyvem első (magán)kiadása óta hat év telt el. Ebben az időszakban több változás is történt a lovasterápiás/állatasszisztált tevékenységek területén: mind a képzési struktúrában, mind a gyakorlatban. Részben talán ezeknek a változásoknak is köszönhető, hogy a könyv iránti érdeklődés nem csökkent, sőt, egyre emelkedett. Miután az első kiadás példányszámai elfogytak, az olvasói igényeknek megfelelően szükségszerűvé vált munkám ismételt elérhetővé tétele. Ezt azonban az eltelt évek hozadékainak megfelelően némi frissítéssel, illetve átdolgozással és bővítéssel kívánom az Olvasók elé tárni.

A bővített kiadás tartalmazza az állatasszisztált képzési kínálat jelenlegi rendszerének, a lovasterapeuta-képzés megváltozott kereteinek ismertetését, továbbá a lovasterápiás tevékenység folytatásához szükséges aktuális tudnivalókat.

A munkaanyag kibővült egy terjedelmes kutatás eredményeinek közlésével, amely az első, evidence based alapú (műszeres méréseken alapuló, számszerűsített eredményekkel alátámasztott) és magyar nyelvre vonatkozó lovasterápiás kutatás arról, hogyan befolyásolja a ló mozgása a beszédképzést.

Nyíregyháza, 2023. június 26.

Dr. Schéder Veronika PhD

nyelvész, lovasterapeuta

Előszó az 1. kiadáshoz

Országos kezdeményezések sora (l. pl. Nemzeti Lovas Program) hívta fel a figyelmet az utóbbi években arra, hogy kezdjük felismerni a lovaglás, a lóval való foglalkozások gyermekeink testi-lelk-

-szellemi fejlődésére gyakorolt jótékony hatásait. Iskolai kereteken kívül is egyre többen választják a lovaglástanulást szabadidős tevékenységként vagy sportolási céllal. De ugyanez elmondható a felnőtt, sőt, akár az idősebb korosztályról is: jó néhány 30-40-50-es éveiben járó nő és férfi találja meg a lovaglásban a teljes fizikai és szellemi kikapcsolódáshoz, lelki felüdüléshez vezető ideális mozgásformát. A lovak világából ráadásul a különleges bánásmódot igénylő gyermekek, valamint egyes megváltozott képességű felnőttek, illetve beteg emberek sincsenek kizárva. Választott szenvedélyü(n)k további előnye, hogy nincs felső életkori határa.

Hazánkban 2001 óta képeznek lovasterapeutákat, akik országszerte egyre több helyen elérhetőek, és igen hatékony segítséget tudnak jelenteni kiegészítő terápiás munkájukkal a különböző gyógyító folyamatokban: a mozgás-rehabilitációban, a gyógypedagógiai fejlesztésekben és a pszichológiai terápiákban.

Könyvünk egy jelentős szakirodalmi űr részbeni kitöltésére tesz kísérletet: Magyarországon ugyanis még nem jelent meg nyilvános kiadásban szakmailag lektorált, magyar szerző által írt, magyar nyelvű, lovasterápiával foglalkozó tudományos kiadvány. A lovasterápia iránt azonban egyre többen érdeklődnek. Évről évre növekszik az ellátásra szorulók (vagy ellátást igénylők) száma, miközben általánosan jellemző a szakemberhiány, és sem a civilek (betegek és hozzátartozóik), sem a klinikum képviselői (pl. a kezelőorvosok) nem rendelkeznek kellő információval a lovasterápia hatásmechanizmusáról, alkalmazási lehetőségeiről és hatékonyságáról. A tapasztalat azt mutatja, hogy szinte divat lett az ajánlása egyes szakorvosok részéről, miközben sokszor a két szakterület képviselői nem is „látják” egymást.

Jómagam, e könyv szerzője magyar nyelvész vagyok, PhD-tanulmányaimat pszicholingvisztikai kutatásokkal töltöttem, majd gyakorló főiskolai oktatóként és ennek a tudományterületnek további kutatójaként a Magyar Lovasterápia Szövetség által akkreditált képzés elvégzésével lovasterapeuta címet is szereztem gyógypedagógiai lovaglás és voltizsálás szakirányon. Ezután 7 évig dolgoztam lovasterapeutaként saját terápiás lovammal. Elsősorban olyan nyelvi és beszédzavarok kezelésével foglalkoztam, amelyek pszicholingvisztikai összefüggéseket mutattak. A problémák azonban sokszor halmozottan jelentkeztek. Ráadásul a pszicholingvisztikai kutatások az utóbbi években a technikai fejlődésnek köszönhetően egyre közelebbi kapcsolatba kerültek a neurolingvisztikával. Főiskolai és egyetemi képzésekben tanító tanárként (immár 15 éve) folyamatosan lépést kellett tartanom a szaporodó és innoválódó tudományos nyelvészeti eredmények nyomon követésével és figyelembevételével. Így kerültek és kerülnek látóterembe a nyelvhasználat neurológiai hátteréről folyamatosan alakuló és bővülő ismeretek is, illetőleg így adódott, hogy lovasterápiás segítséget tudtam nyújtani neurológiai nyelvi és beszédzavarokkal élőknek.

E könyv fejezeteit úgy állítottuk össze, hogy az új ismeretek egyrészt logikusan egymásra épüljenek, másrészt ügyeltünk arra, hogy cirkuláris módon olykor ismétlő, utaló jelleggel vissza-vissza is térjenek. Azt a célt tűztük ki, hogy az érdeklődő laikusok éppúgy haszonnal forgathassák a lapokat, mint a tudományos élet képviselői (elsősorban lovasterapeuták, gyógypedagógusok, logopédusok, pszichológusok, nyelvészek, esetleg egyes gyógytornászok és orvosok), ezért a szakmai, illetőleg latin kifejezéseket mindenütt magyar nyelven is feltüntettük, továbbá sok fogalmat definiáltunk, kiegészítő magyarázattal láttunk el, illetőleg – az elméleti ismereteket alátámasztandó –

konkrét esetbemutatásokat is közöltünk.

Munkánk (ahogyan azt már a címe is előrejelzi) nem érinti az összes lovasterápiás kérdést vagy problémakört, bár általános, átfogó alapismereteket összefoglal. Foglalkozik azonban annak egy igen fontos és nagyon életszerű kapcsolódási pontjával, amely gyakori érintettsége folytán talán többek kezében is hasznos ismeretanyaggá válhat: a neurológiai és pszichológiai hátterű nyelvi és beszédzavarok lovasterápiás rehabilitációs lehetőségeivel.

A következő oldalakon megelevenedő új információk feldolgozásához, vagy a már meglévő

ismeretek újszerű keretbe helyezéséhez minden kedves Olvasónak sok hasznos és előrevivő

gondolatot kívánok.

Nyíregyháza, 2017. április 18.

Dr. Schéder Veronika PhD

nyelvész, lovasterapeuta

1. Az állatasszisztált foglalkozások típusai Az embernek az állatokkal való kapcsolata egészen ősi időkre visszanyúlik. Azt is mondhatnánk, hogy az embert nagyon régi és erős kapcsolat fűzi az állatokhoz. Volt idő, amikor egyenesen tanítómesterként tekintettünk rájuk. Az állatoknak erről a fontos tanító funkciójáról a mai napig tanúskodnak a népmesék: amit az állatmesékben az állatok gondolnak, cselekszenek vagy mondanak, arra érdemes odafigyelnünk. Ezekben a mesékben mindig valamilyen életbölcsesség vagy erkölcsi igazság van megfogalmazva a mese nyelvén

– s ahány állat, annyi tanulási lehetőség. A világ legősibb mesegyűjteménye, a Kr. e. 2.

sz.-ból származó Pancsatantra is egy állatmese-gyűjtemény, méghozzá olyan, amely az indiai államvezetés tankönyve volt. A meseterápiában például ezért is hívjuk ezt a mesetípust segítségül akkor, amikor nem jól működő kapcsolatokról szeretnénk tükröt tartani, elősegítve a helyzetek többszempontú megértését, átlátva az indítékok és cselekedetek bonyolult rendszerét (Boldizsár, 2010).

Társállatként az állatok a 17-18. sz.-tól, nagyjából az európai iparosodás időszakában kezdtek egyre inkább szereplőivé válni az ember mindennapi életének. Egyesek számára a szabadidő kellemes eltöltésében, másoknak a mentálhigiénés jóllétében vagy fizikális gyógyulási folyamatában vált szerepük jelentőssé. Az első, tudatosan állatokkal megvalósuló gyógyító programokkal a 19. sz. végétől, a 20. sz. elejétől próbálkoztak (Jackson, 2012; Fine, 2015).

Ma az állatasszisztált – céljuk szerint különböző típusú – foglalkozásokat a következő

elnevezésekkel szokás illetni (vö. Takács, 2015):

AAI (Animal Assisted Intervention): ez a kifejezés foglalja magában mindazokat a beavatkozásokat, amelyek állatot vonnak be a fejlesztő vagy terápiás folyamatba.

AAA (Animal Assisted Activity): ez talán a leggyakrabban hallott fogalom. Olyan, állatok bevonásával megvalósuló elfoglaltságot jelent, amelynek során az állat jelenléte segítően hat az emberre, legyen az egészséges vagy beteg személy. Feltételezhetően ezek a foglalkozások javítják az érintettek általános életminőségét. Az AAA-t nem kizárólag szakemberek végzik, hiszen nem egy célorientált és dokumentált kezelésről van szó, inkább az általános fizikai-érzelmi-szellemi aktivitás fenntartásának, ápolásának megtámogatásáról.

AAP (Animal Assisted Pedagogy) vagy AAE (Animal Assisted Education): ebben a csoportban olyan pedagógusok dolgoznak, akik kifejezetten pedagógiai tevékenységet végeznek az állatok bevonásával, valamilyen pedagógiai cél elérése érdekében.

AAT (Animal Assisted Therapy): célja a sérült, beteg állapot befolyásolása, megváltoztatása. A segítő szakember munkáját ilyenkor a kiválasztott állat, mint koterapeuta segíti, s a kliens passzív vagy aktív résztvevője a közös munkának.

A lovasterápiás foglalkozások értelemszerűen ez utóbbi csoportba fognak tartozni, e könyv pedig kifejezetten ebben a témában íródik. Ugyanakkor Magyarországon néhány éve

elérhetővé vált pedagógus szakemberek számára az AAP változat is, azaz a lóval asszisztált pedagógia, ló-asszisztált pedagógiai akkreditált továbbképzés elvégzését követően.

2. A ló-asszisztált tevékenységek megjelenése az állatasszisztált foglalkozások rendszerében

Ló-asszisztált tevékenységnek tekinthető minden olyan emberi időtöltés, amely egy vagy több ló társaságában történik, egy vagy több személy vezetése (különféle jellegű oktató-, vagy speciális fejlesztő-/terápiás munkája, felügyelete) mellett. A foglalkozásokat szabadidős, sport-, illetve újabban terápiás (habilitációs, rehabilitációs, gyógyulási) és pedagógiai céllal veszik igénybe a résztvevők.

A sportszerű keretek között megvalósuló lovas időtöltések között megkülönböztetjük egymástól a ló-, illetőleg a lovassportokat. Egy lósport esetében a lovak versenyeznek egymással az ember segítségével (ilyen pl. a galopp és az ügető), a lovassportokban azonban a lovasok mérik össze tudásukat lovaik társaságában (ilyen többek között a civil közösség körében is jól ismert díjugratás, díjlovaglás, military, fogathajtás stb.) (Bodó & Hecker, 2013; Pongrácz, 2006). Akik a szabadidő hasznos és kellemes eltöltése céljából választják a lovak társaságát, szintén többnyire az egyik, általuk valamilyen szempontból vonzó sportág stílusát képviselik. Mindazok pedig, akik gyógyulni vágynak, a lovasterápia három alkalmazási területe közül választhatnak, illetőleg a parasport különböző ágaiba is bekapcsolódhatnak – minderre azonban könyvünkben rövidesen részletesen is kitérünk.

Újabb terület a ló-asszisztált pedagógiai foglalkozások köre, ahol elsődlegesen a tananyag elsajátítása a cél az asszisztáló állat, mint rendkívül erős motivációs tényező segítségével, s itt az egyéb képesség- és készségfejlesztő hatás mintegy járulékos haszon (Pelyva et al., 2019). A lóval asszisztált terápiás, ill. a lóval asszisztált pedagógiai foglalkozásokat tehát fontos elkülöníteni egymástól: más-más képzettséget igényelnek a foglalkozást vezető

szakembertől, más a célcsoportjuk, valamint más a céljuk.

De hogyan és mikortól lett az ember társa (asszisztenciája) a ló a kikapcsolódásban, sportban, vagy akár a gyógyításban, újabban pedig a pedagógiában?

A mai ló (Equus) ősei kikövetkeztetett adatok alapján kb. 3 millió évvel ezelőtt Amerikából indultak el és vándoroltak át Európába is, benépesítve immár az egész világot.

Az ember környezetében fellelhető állatok sorában az elsők között történt meg a háziasításuk. Bár az ősember kezdetben élelemként tekintett rájuk, hamarosan felfedezte fizikai teherbíró képességüket: előbb teherhordó hátaslóként, majd igavonó erejük kihasználásával fogta be őket a közös munkákba. Különféle régészeti leletek tanúságai szerint i. e. kb. 4000 évvel ezelőtt vehette kezdetét ez a fajta kapcsolat az ember és a ló között (Novotni, 2007). Szekér elé először i. e. 1800-750 között, a bronzkor idején fogták, lovaglásra kb. i. e. 1000 óta használjuk a lovakat (Hartje, 2009). A történelmi távlatokban (is) kiegészítették tehát az ember erejét, gyorsaságuknak köszönhetően lehetővé tették a távolságok áthidalását. A közlekedésben, hadászatban, mezőgazdaságban sokáig felbecsülhetetlen társaink voltak. De a lovakkal való versenyzés különböző módjai is szinte egyidősek a ló és az ember kapcsolatával – történelmi dokumentumokból ismertek az ókori görögök kocsiversenyei, a nomád népek lovas játékai (Novotni, 2007). A lovaglásnak az emberi szervezetre gyakorolt jótékony hatását viszont ennél későbbi korokban fedezték csak

fel. Bár ismertek feljegyzések arról, hogy a lovaglást már az ókorban is alkalmazta Hippokratész gyógykezelési célzattal az ún. gimnasztika részeként (a gyaloglás és a futás mellett), mégis, az első tudatos tudományos lépést a lovaglás gyógyító hatásainak felhasználására vonatkozóan Ottfried Foelster 1904-es előadása hozta meg, aki egy orvosgyűlésen beszélt a lóháton történő szenzomotoros kezelés hatékonyságáról (Bozori, 2002). A XX. század eleje óta, bár nem töretlenül, de nyomon követhető a lovasterápia tudománytörténeti térhódítása és fejlődése. A Nemzetközi Lovasterápia Szövetség (FRDI) 1991-ben, a Magyar Lovasterápia Szövetség pedig 1997-ben alakult meg. Hazánkban 2001

óta képeznek lovasterapeutákat akkreditált pedagógus-továbbképzés formájában.

Napjainkban a lovak általában szabadidős társként, sporttársként vannak jelen az életünkben. A közlekedésben, hadászatban, mezőgazdasági munkálatokban már gépek helyettesítik az erejüket. A gyógyításban, segítő, fejlesztő, mi több, pedagógiai területeken tett szolgálatuk lehetőségei és jelentősége azonban most, a XXI. század elején kezdenek igazán kifejlődni, egyre fontosabbá, egyre megbecsültebbé válni. Rendszeres vizsgálatok folynak a lovaglásnak az emberi test élettani folyamataira gyakorolt hatásairól (Ölsböck, 1996). Ahhoz azonban, hogy ezeket az újabb fontos kapcsolódási pontokat ember és ló között világosan megérthessük, előbb meg kell ismerkednünk a lovak legjellemzőbb személyiségbeli és viselkedésbeli tulajdonságaival.

3. A lovak tulajdonságai, az ember-ló kapcsolat dinamikája

A lovak etológiailag három olyan releváns tulajdonsággal rendelkeznek, melyeket jelenkori, meglehetősen humanizált életterükben is szilárdan őriznek. Eszerint: a ló legelő

állat, csordaállat és menekülő állat.

Mint legelő állat folyamatos táplálékfelvételt igényel: valamikor csak a fű szolgálta a táplálékát, amelyből a testméretéhez és testtömegéhez viszonyított szükségleteinek megfelelő mennyiséget csak sok munkával, hosszú idő alatt tudta magához venni, egyszerre mindig csak keveset. Gyomra anatómiailag alkalmazkodott ezekhez a táplálkozási szokásokhoz: kicsi. A ló tehát jóformán egész nap eszik.

Fajtájára jellemzően csordában (ménesben) élő állat, azaz a társaság a természetes közege. A lovak csak egymás társaságában érzik jól magukat. Valamikor egyedül így volt esélyük a ragadozókkal szemben az életben maradásra. A ménesben hierarchia uralkodik. A vezéregyéniségek megküzdenek vezető pozíciójukért, ám a küzdelem eredményét valamennyien egyöntetűen elfogadják és tiszteletben tartják. Mindenki békével viseli a saját pozícióját társai között. Az egyedek közötti kommunikáció folyamatos: elsődleges kommunikációs csatornájuk a testnyelv, az érintés. E ménesösztönöknek köszönhetően a lovak az emberre is úgy tekintenek, akivel kapcsolatot tudnak teremteni. Egyenrangúnak, felettük vagy alattuk állónak fogadnak el bennünket, avagy ellenségként tartanak számon, és velünk is „testnyelvvel” kommunikálnak (Hartje, 2009).

Végül pedig tudomásul kell vennünk, hogy a lovak történelmileg zsákmányállatok. Mint zsákmányállat, a ló tehát menekülő állat. Alapvetően nem agresszív, a veszélytől inkább távol tartja magát. Szélsőséges helyzetben az első reakciója a menekülés. Amennyiben sarokba szorítják, úgy védekezik, ahogy tud: leginkább rúg és harap. Lovaglás során azért bakol, hogy levesse a lovast a hátáról – ahogy annakidején, valamikor az ősidőkben a hátára vetődő ragadozó állattal is tette. Az ember pedig ragadozó – ez a tény érdekessé teszi az ember-ló egyébként ősbizalmon alapuló kapcsolatát. Persze, felmerülhet a kérdés: honnan tudja a ló, hogy az ember ragadozó? Például az ember előretekintő szemeiből. A ragadozók jellegzetes előretekintő szempárja biztosítja ugyanis a zsákmány pontos bemérését, míg a zsákmányállatok szeme oldalt helyezkedik el, ami nagyobb látóteret biztosít számukra, hogy gyorsabban és könnyebben észrevehessék a potenciális támadót.

Közös életterünkben különböző kötődésfajták alakultak ki az ember és a ló között.

Manapság a lovak fizikai adottságai mellett azonban egyre nagyobb jelentőséget tulajdonítunk finomabb, avagy belső tulajdonságaiknak. Számtalan élethelyzetben (munkában, sportban, segítő kapcsolatban, gyógyításban, terápiákban…) a lovak ezen tulajdonságai kiegyenlítik az ember gyengeségeit, vagy éppen kiegészítik erősségeinket.

Különleges bánásmód ez, amelyben négylábú, patás társaink részesítenek bennünket elsődlegesen (értve ez alatt azt, hogy mindenféle direkt humán beavatkozás, pl.

lovasterapeuta szakember közvetítése nélkül, azaz: természetszerűleg is).

Melyek tehát e különbségeinkből adódó, emberi hiányosságainkat kiegészítő

kapcsolódási pontjaink?

A lovak látszólag rejtélyes érzékelő képességekkel rendelkeznek, aminek valójában az az oka, hogy érzékszerveik egyes működései sokkal kifinomultabbak, mint az emberé. Olyan tartományokban is hallanak, amelyekben az emberek nem. Látásuk rosszabb ugyan a miénknél, ám a legcsekélyebb mozgásváltozást is érzékelik, továbbá sötétben is látnak.

Szaglásuk olyan fejlett, mint a kutyáké. Tapintási érzékelésük egész testfelületükön annyira kifinomult, hogy még a szőrükkel is érzékelnek. Fülünk helyett fülünk, szemünk helyett szemünk, orrunk helyett orrunk lehet társunk, a ló. Könyvünkben eljutunk majd annak ismertetéséig is, amikor lábunk helyett az ő lába lesz a mi lábunk…

A lovaknak hihetetlenül gyors a reakcióidejük. Sokszor tehát hamarabb megijednek egy-egy váratlan esemény érzékelésétől, mint mi azt egyáltalán észrevennénk (legjellemzőbb viselkedésük ilyenkor a menekülés). Ugyanakkor szerencsére könnyen és gyorsan megnyugtathatók. Ebben a szerencsében nekünk, embereknek nem mindig van részünk… A lovak azonban fejlődéstörténetükből, zsigereikből hozzák magukkal ezt a tulajdonságukat.

Ha nem lennének képesek hamar megnyugodni egy-egy veszélyesnek tűnő helyzet után, mint zsákmányállatok az egész életüket szorongással és félelemmel teli, ugrásra kész állapotban tölthetnék (ami nyilván nem volna célszerű, előbb-utóbb a faj kihalásához vezetne).

Azt tartják, hogy a ló a leggyorsabban tanuló háziállat. Ezen kívül kiváló a memóriája, ez azonban egyben azt is jelenti, hogy sosem felejt. Sosem felejt, de szerencsére megbocsátó.

Ha nem így lenne, megkérdőjelezhetővé válna a segítő munkában betöltött szerepük, alkalmasságuk. A ló tehát megjegyez minket, életreszólóan memorizálja közös történeteinket – és megbocsát. Elfogadja a rangsorbeli helyét és irányítható.

Finom különbségeinken kívül az ember-ló összehasonlításban sok azonosságot is találunk. Carl Klüver (1994) egy, különböző szakterületek szakembereiből álló csoporttal együttműködve a testfelépítést és az élettani folyamatokat érintő hasonlóságokat tanulmányozza – anatómiai hasonlóságok, viselkedési formák, az észlelés és az érzékszervekre ható ingerek észlelése, valamint egy kommunikációs modell között keresnek kapcsolatot (Hartje, 2012). Eredményeik eddig alátámasztják, hogy közös tulajdonságaink a segítő, terápiás kapcsolat hasznára válnak.

Mi ennek az ember-ló közösségnek a forrása?

Röviden úgy lehetne összefoglalni, hogy „a lóban megtestesülő (…) személyiségbeli jellemzők azonosak az emberben megtestesültekkel. (…) Talán a lovak megértése iránti vágyunk nem is más, mint magunk és környezetünk megértésének szándéka (Miller, 2012, 12).” A gyakorlatban ez többek között annyit tesz, hogy a ló mindig a lovas viselkedésének megfelelően reagál az egyes szituációkban, mintegy tükröt tartva elé. Mivel igen érzékeny állat, átveszi az aktuális hangulatunkat, lelkiállapotunkat. Azonnal, őszintén, az „itt és most”-ban reagál, nem lehet manipulálni, tiszta tükröt tart, azt tükrözi vissza, ami „van”.

Ugyanakkor egy olyan intelligens élőlény, aki nem támaszt velünk szemben elvárásokat, sőt, nem különböztet meg, mindenkit egyformán elfogad. Segít abban, hogy „szeme tükrében”

kívülről láthassuk önmagunkat: érzelmeinket, indulatainkat, viselkedésünket – hogy

amennyiben szükségét érezzük, változtatni tudjunk azokon. De nemcsak pszichológiai, hanem mozgásos tükör is, amit felmutat. Testérzékelésünk deficitjeinek, mozgásbéli elakadásainknak (majd látni fogjuk) úgyszintén finom kiigazítója.

4. A ló-asszisztált tevékenységek intézményi háttere, szociális értékközvetítő szerepe

Manapság legáltalánosabban a lovardákat, lovasiskolákat keresik fel a szülők gyermekük szabadidős vagy sportolási célú lovaglási vágya, szándéka kielégítése kapcsán. Aki bármilyen lovas szolgáltató tevékenységet végez, annak olyan szakmai képesítéssel, olyan lóállománnyal, lótartási körülményekkel és olyan infrastrukturális feltételekkel kell rendelkeznie, amelyről a 14/2008. (XII. 20.) ÖM rendelet 13. §-a rendelkezik (Net1). Ezek a szabályok bár szigorúaknak tűnnek, a biztonságunk és az egészségünk védelmét szolgálják.

A szakmai hozzáértésen túl az sem mindegy, hogy a szolgáltatás végzéséhez igénybe vett ló rendelkezik-e megfelelő lóútlevéllel, egészségügyi igazolásokkal, tartása igazodik-e az állategészségügyi előírásokhoz, milyen méretű boxokban tartják őket, van-e megfelelő

méretű és kialakítású pihenő- és munkaterületük (pálya vagy fedeles lovarda), s természetesen a telephelynek olyan kiszolgáló helyiségekkel is rendelkezni kell, mint nyerges, öltöző, mosdó – mindez akadálymentesített formában. A lóval végzett szolgáltatásokba bevont lovak számára a fent említett jogszabály alkalmassági vizsgát ír elő, a tevékenység pedig 2015. január 1-je óta bejelentésköteles.

Lovasterápiás szakirodalmak egyértelműen bizonyítják (vö. pl. Bozori, 2002; Györgypál, 2006), hogy 3 éves életkor előtt nem szerencsés a gyermekek lóra ültetése, sőt, kifejezetten káros lehet a csípőtájék fejlődésére nézve. Nagyon gondos mérlegeléssel terápiás céllal lóra ültethetők a kb. 2-2,5 éves gyermekek akkor, ha a cél a járás beindításának elősegítése, esetleg a beszédindítás – ennek módjait, körülményeit mindenképpen lovasterapeuta szakember határozza meg. Természetesen csecsemőkkel és kisgyermekekkel is ki lehet látogatni a lovardákba. Ebben az életkorban még nincs félelemérzet a gyerekekben, későbbi életükre nézve előnnyé válhat az állatokkal való korai megbarátkozás. Sokféle ingerrel találkozhatnak a lovas környezetben, ami testi-lelki-mentális fejlődésükre igen támogató, jótékony hatással lehet. Lehetőség van továbbá a kicsikkel a lovaskocsizásra –

természetesen tapasztalt hajtóval, megbízható körülményekkel. A fogathajtás talán kevésbé felkapott szabadidős és sporttevékenység. Ennek az lehet az egyik legfőbb oka, hogy rendkívül költségigényes. Általában nem egy, hanem több ló tartását és foglalkoztatását igényli, valamint a kocsi és az egyéb szerszámok megvásárlása és karbantartása is igen sokba kerül.

Nagyjából 9-10 éves korra elérik a gyermekek testi, lelki és szellemi fejlődésükben is azt a szintet, amikor már komolyabban elkezdhetnek lovagolni tanulni. A korábbi éveikben (3-4

éves kortól) is ismerkedhetnek már a lovaglás alapjaival, de nagyon fontos, hogy a ló méretét a lovaséhoz igazítsuk (kezdetben tehát leginkább a pónilovaglás ajánlott). A kisebb gyermekek megtanulják a lovardában a ló körüli teendőket: az ápolási, gondozási, etetési ismereteket, a felszerelések használatát. Már ezek által az ismeretek által is megkezdődik a rendhez, a szabályokhoz történő szoktatás. A lovak világához ugyanis magatartásunkkal, viselkedésünkkel is idomulnunk kell. Ez a tanulási folyamat természetesen később sem ér véget, hanem inkább életünk részévé, szinte vérünkké válik.

A gyerekek a lovakkal való első találkozásuktól fogva természetes módon sajátítanak el olyan fontos etikai szabályokat, amelyek a mindennapi életükben is előrevivő, nemes erényekként támogathatják az életüket. Ilyen erények pl. a kötelesség, a felelősség, a segítőkészség, a becsület, az őszinteség, az önuralom és az önfegyelem, a pontosság, a figyelem és az empátia (Pongrácz, 2006). Mindazok, akik szabadidős vagy sportolási céllal rendszeresen járnak egy lovardába, ezeket a tulajdonságokat szinte észrevétlenül teszik magukévá. Ez egy különleges lehetőség, mivel egyrészt természetes tanulási folyamat, nem kell hozzá kellemetlen, nehéz erőfeszítéseket tenni (mint az iskolapadban), mintegy maguktól szívódik a gyermekekbe ez a sokfajta érték – majdhogynem azt lehet mondani: vágynak rá, hogy a magukévá tegyék őket, hogy a lovak világának ezáltal (is) mielőbb részeseivé válhassanak. Másrészt pedig nem is elsősorban emberi tényező közvetíti feléjük ezeket a tartalmakat (akikkel kapcsolatban talán inkább negatív előfeltevések élnek bennük, ami gyakran a tekintélyszemélyek szimbolikájából adódik), hanem egy, bár ugyancsak tiszteletet parancsoló, mégis meghódítani vágyott, vonzó, nemes, szeretetreméltó állati élőlény. A ló a maga lényével, létezésével, személyiségével a legnagyobb motiváló erő.

A lovaséletben nagyon fontos például a pontosság betartása. A ló nem várhat: biológiai órája egyértelműen jelzi az etetési időket, a munka- és pihenőfázisok közötti különbséget.

Felelősséggel tartozunk érte. Szükségleteinek kielégítése rajtunk, embereken múlik –

gondoskodással tartozunk neki, hiszen cserébe szó szerint a terhünket hordja. Megtiszteljük hát azzal is, hogy időben érkezünk a lovas foglalkozásokra, hiszen barátunk vár bennünket.

Továbbá más gyerekek is sorban állnak nála – ha elkésem a foglalkozásról, magammal szúrok ki, nekem marad kevesebb időm a kedvtelésemre. Amennyiben tehát valóban szívből, szeretetből járok lovagolni, pontosan érkezem. A gyerekek önuralmat és önfegyelmet is gyakorolnak a lovardai közegben. Nem kiabálunk, rohangálunk a lovak körül, nehogy megijesszük őket. Tudjuk jól, ha éppen mi ülünk a hátukon és valaki más kezd el körülöttünk ricsajozni, rendetlenkedni, magunk sem örülünk neki, hiszen nem szeretnénk, ha paripánk ijedt reakciója miatt lerepülnénk a hátáról. Ez mindjárt az empatikus készségünk fejlődését is elősegíti. (A korábbi fejezetek ismertetéséből tudjuk: a ló természeténél fogva félénk állat, a hirtelen hangokra, mozdulatokra, veszélyesnek tűnő helyzetekre elsősorban meneküléssel reagál. Ez jelenthet hirtelen, gyors vágtázást vagy bakolást, amit különösen kezdő lovasok esetében nehéz kezelni. Ezért: meg kell tanulni nemcsak lovunkat, hanem saját magunkat is uralni.) A ló hátán ülve rövid időtartamokon belül is nagyon sok mindenre kell egyszerre figyelni. Így a lovaglás fejleszti a koncentráló képességünket.