„Óvatos bolondok
kapnak hatalmat…”

NOSTRADAMUS

NÉGYSOROS

II. 95.

A SZERZŐRŐL

Mario Reading 2017. január 29-én hunyt el, családja és barátai legnagyobb bánatára. Mindössze 63 éves volt, és fél életére rányomta pecsétjét a rák elleni küzdelem. A Daily Telegraphban közreadott nekrológja megemlítette, hogy ez a betegeskedése ellenére is megtermett férfi soha nem panaszkodott, noha nyíltan beszélt állapotáról. Aki csak látta, bivalyerősnek hitte.

A Times egyszerre nevezte nyelvésznek és kalandornak, aki „alkalmanként különösen átfogó, széles ívű magyarázatát adja a jövendöléseknek”. Hasonló elismeréssel nyilatkozott a cikk Reading tudományos kvalitásairól, aki amellett, hogy thrillereket írt „avatott ismerője volt a maja és katolikus misztikának, és egész életét beható bemutatásuknak szentelte”.

Méltó dicsérete ez ennél is méltóbb barátom érdemeinek. Volt már rá példa, hogy közösen írtunk valamit, s boldogan működtem közre ennek a könyvnek az újbóli kiadásában is. Jegyzetei és a halálát közvetlenül megelőző beszélgetéseink alapján megváltoztattam néhány versszak értelmezését.

Ned Halley, 2017

A 2015-ÖS KIADÁS ELŐSZAVA

A

A jelen kötet eredeti, 2005-ös megírásakor (és 2006-os megjelenésekor) reméltem, hogy a X. 26-os, 2006–2008-ra vonatkozó négysoros, amely a világ egy vezető hatalmának meggyilkolását jövendölte, fokozott éberségre készteti a jelzett hároméves időszakban Bush elnök testőreit. Jóllehet, több merényletet is terveztek az említett időszakban az amerikai elnök ellen, örömmel jelentem, hogy egyik sem járt sikerrel. Ugyanez nem mondható el Benazír Bhutto esetében, akit méltán nevezhetünk világnagyságnak, s aki talán Pakisztán következő elnöke lehetett volna, ha nem lövik le az előbb említett időkereten belül, 2007. december 27-én (pontosan két héttel a 2008-as pakisztáni választások előtt). Nem vagyok rá büszke, hogy sikerült helyesen értelmeznem Nostradamus eme jóslatát – mint ahogy valószínűleg ő maga sem lett volna büszke rá, hogy beteljesedett. Szükségtelen rosszként tekintett a politikai gyilkosságokra, és jóslatával feltehetőleg az volt a célja, hogy óva intse a világ vezetőit a nemzetközi politika ezen különösen feszült időszakában: kiváltképpen vigyázzanak magukra.

Négy további jövendölés, amelyeket 2005-ben értelmeztem, így, visszamenőleg, helyesnek bizonyult: a 2006-ra szóló, III. 6-os négysoros a protestáns egyház válságáról; a 2007-re vonatkozó III. 7. az észak-koreai krízisről; a II. János Pált követő XVI. Benedek pápa személyét övező 2011-es veszélyeket megjövendölő IV. 11., valamint ugyanebből az évből az I. 18, ami egy észak-franciaországi kikötő ellen elkövetett iszlám támadásra figyelmeztetett. Mindezt részletesen kifejtem a közreadott próféciákat követő jegyzeteimben. Ezenkívül mindössze két fontos változtatást hajtottam végre az eredeti szövegen: a VIII. 28-as és a II. 28-as négysorosokat 2008 helyett 2028-hoz rendeltem, ennek pontos okait jegyzeteimben szintén ismertetem. A 2008-as hitelválság az egész világot megrázta, amit Nostradamus kétségkívül helytállóan jósolt meg; versezetei már-már nyugtalanítóan pontosak voltak, én voltam az, aki 2008 helyett 2028-ra tettem át. Tehát megint csak ő győzött. Ha elolvassuk a négysorosokat, egyértelmű, miért.

Térjünk vissza a jelen kötethez. A múlttal kezdtem kommentárjaimat, éspedig 9/11-gyel, az ikertornyok 2001. szeptember 11-i leomlásával. Nemcsak azért, mert a dátum az új évezred kezdetét is jelenti, hanem azért is, mert Nostradamus jóslata olyan érzékletes és meghökkentő, hogy megalapozza jóslatai hitelességét, legyen szó akár a mi, akár a bolygónk jövőjéről. Finom utalásainak megfejtése vérbeli detektívmunka; még ha csak próbálkozunk is megfejtésükkel, kiváltképp hálás feladatnak bizonyulhat. Kiindulópontul feltételeztem, hogy legtitokzatosabb négysorosai, amelyek sem saját korára, amiben élt, sem a halálát követő négy és fél évszázadra nem utalnak, muszáj, hogy a jövőre vonatkozzanak. Így ezeket újra lefordítottam, és teljesen új szemszögből közelítettem meg, anélkül hogy visszautaltam volna korábbi kommentárokra.

Az ófrancia helyesírás mondhatni kiváltképp különleges; a tulajdonnevek és a főnevek többféleképp is leírhatók, jelentésük jóval sokrétűbb, mint amit manapság tulajdonítanánk nekik. Sőt, a 16. század pallérozott elméjű olvasói bizonyára fel is hördülnének, ha szó szerint próbálnánk értelmezni az általuk használt szavakat. Ami teljesen új az én megközelítésemben, az a kapcsolatok keresése a négysorosok között, ahogyan egymásból következhetnek. Nostradamus önnön jövőjére vonatkozó tényleges jövendölései egymást támogatva világítják meg a különben homályos értelmű próféciákat.

Az előttem járó kommentátorok minden négysorost külön-külön vizsgáltak, Nostradamus azonban alkimista és javasember révén hitt a különböző hatások összevegyítésében. Az alkimisták feltételezték, hogy a világon minden összefügg mindennel, és ennek a titoknak a megértése felfedheti számukra a világ morfológiai titkait és elrejtett jeleit. Nem egy versszak ezért – noha más centuriában olvasható –, összetartozik, és csak ennek a kapcsolatnak a felismerésével értelmezhető. Ez a kapcsolat pedig csak értelmezésük közben kerül napvilágra, ahogy egyik négysorost képesek vagyunk a másik után elhelyezni, és ennek tudatában eljutni igaz jelentésükhöz. Elődjeim pusztán figyelmen kívül hagyták Nostradamus dátumokra utaló rejtjeleit.

Egy ellenvetés szerint – amit részben magam is elfogadok – a centuriák voltaképpen a lepergett évszázadok tükrei, egyfajta krónikák, amelyekből igazából csak a megtörtént események fényében tanulhatunk.

Nostradamus centuriái egyenként száz négysorosból állnak (a hetediket kivéve, amely megáll a negyvenkettedik versszaknál). Valószínű, hogy a négysorosok sorszámával az évekre kívánt utalni, idővel azonban az inkvizíciótól tartva elhagyta ezen módszerét, ennek ellenére azonban eredeti szerkezetük sértetlen maradt. Gyakran előfordul, hogy önmagukban semmitmondó versezetek egyszerre világossá és jelentőségteljessé válnak, amennyiben összevetjük őket egy másik centuriába tartozó, azonos sorszámú, az évet jelölő négysorossal. Különösen igaz ez azokra, amelyek – Nostradamus szemszögéből persze – a távoli jövőbe tekintenek. E párhuzamok nemcsak az ő jövőjét, de a miénket is megvilágíthatják.

A 2069–71-es évek eseményeire vonatkozik például a X. 69., V. 70., IX. 70., II. 70., VIII. 70. és III. 71. négysoros. A franciákra válságot hozó 2098–2101-es esztendőkkel foglalkozik a X. 98., VI. 99. I. 100., II. 100. és X. 1-es sorozat. Akár említhetjük a római katolikus egyház szorongatott helyzetét is, ami várhatóan 2056–57-ben következik be a II. 56., V. 56., IV. 56., X. 57. és II. 57. alapján. Illetve Nagy-Britanniában a jóslatok szerint 2040 a monarchia végét jelenti (X. 40., IV. 40., V. 40.). Az évszámokat jelölő strófasorszámok tehát minden kétséget kizáróan szándékosak, csakúgy, mint a kérdéses szekvenciákon belüli összefüggések. És erre ezelőtt senki sem jött rá!

Ez ideig kevéssé figyeltek oda Nostradamus antikvitástól kölcsönzött és mitológiai utalásaira is, holott ezek mélyen beleágyazódtak jósunk gondolkodásába. Magát a jövendölések mikéntjét is a Delphoi jósda gyakorlatai ihlették. 16. századi tanult francia emberként kisujjában volt a klasszikus műveltség, és olvasóitól is elvárta ugyanezt a tájékozottságot. Korunk emberének szintén rendelkeznie kell ugyanezekkel az ismeretekkel, ha értelmezni kívánja a próféciákat. Mindez ellentmond az olyan félig megemésztett gondolatoknak, miszerint Nostradamus titkos kódot használt. Nem írt zöld nyelven, és nem az Akasa-krónikák üzeneteit közvetítette.[1] Egyszerűen csak kora művelt, olvasott koponyája volt.

A franciák hagyományosan kedvelik a szójátékokat, így Nostradamus kortársai el sem tudták volna képzelni, hogy egyetlen mondatban minden szó csak önmagát jelentse. A játékos utalások indái természetesen a mondatokon is túlnyúlnak. Az ófranciában például az „En Normandie on vendange avec la gaule” szó szerint azt jelenti, hogy „Normandiában póznával szüretelnek”, de más jelentései is lehetnek: „Normandiában még a franciákkal is képesek együtt szüretelni” vagy „Normandiában lengyelek szüretelnek”. Mindez idegesítheti a fordítókat, viszont aranybánya lehet a rejtett utalásokra vadászóknak.

Tapasztalatom szerint megfejtésük leghatékonyabb módja maga a fordítás folyamata, ami megnyitja a fordító elméjét a próféciák (szó szerinti és metaforikus) évszázados üzenete előtt. A lényeg, hogy soha ne fordítsunk sorról sorra. Mindig figyelembe kell vennünk a teljes négysorost, és amikor a jelentés kezd feltárulni előttünk, gyakran vissza kell térnünk a versszak elejére. Tilos erőltetni, ráerőszakolni a jelentést egy szövegre – ez a fordítóra leselkedő legnagyobb veszély. Mivel mi, kommentátorok, nem vagyunk azonosak a szerzővel, óhatatlanul is időutazást kell tennünk, hogy megértsük őt. Ez pedig odavezethet, hogy a fától nem látjuk az erdőt. Azzal, hogy a jövőhöz fordulok, titkon azt remélem, hogy elkerülhetem ezt a hibát. Ugyanakkor azt is elismerem, hogy a kommentátor nem lát tisztán a jövőbe, így kénytelen korlátozott tudására, saját megérzéseire és képzelőerejére hagyatkozni.

E dilemmát kizárólag úgy mérsékelhetjük, hogy nyitott elmével közelítünk a centuriákhoz, és felkészülünk a kellemes meglepetésekre. Remélem, hogy kommentárjaimat olvasva önök is úgy ítélik meg, hogy próbálkozásom sikerrel járt.

BEVEZETÉS

Velejéig elhibázott gondolat azt feltételezni, hogy bármely történész vagy életrajzíró hiteles munkát tesz le az asztalra, és nem csak egy újabb érdekes vagy hihető mítoszt épít fel az azt megelőzőek sorára. Kevesen tudják akár az imént eltelt huszonnégy órát is pontosan leírni, hát még ha évtizedes, vagy akár évszázados múltról van szó! Nem, amit a történészek vagy életrajzírók adhatnak nekünk, az legfeljebb tényeken alapuló magánvélemény. Gyakran még a tényeknek is szűkében vannak, néha a történeti feljegyzések is hiányosak, illetve nemegyszer rabjaik a megemlékezők saját elfogultságaiknak.

A történelem folyamán a győztesek rendszerint elhallgatják, ami kellemetlen számukra, vagy ambícióikhoz igazítják az emlékezetet. A vesztesek pedig vagy dadognak, és birka módjára tűrnek, vagy végképp kiírják őket a történelemből (példa erre a Mithrász-kultusz). Az emberi természet már csak ilyen. Amennyiben mégis sikerül túlélniük, és méltatlannak érzik, ahogy a győztesek velük vagy bajtársaikkal bántak, válaszul megbotránkozásuk és elkeseredésük kifejezésére megpróbálják ismételten újraírni a történteket. Ez is emberi gyarlóság. A történetírás eszerint nem egyéb ténynek álcázott fikciónál, noha jobb esetben a történésznek sikerül tőle telhetően megközelítenie az igazságot. Ez alapján az apokrif történetek, mendemondák és botrányok valóságtartalma sem múlja alul az (úgynevezett) nyers tényekét, a (feltehetőleg hiteles) hivatalos okmányokét és a kortárs kommentárokét sem (amik, mint tudjuk, természetesen mentesek mindenfajta hiúságtól).

Kisebb ügyek miatt is törtek már ki háborúk, mint Nostradamus állítólagos életrajza. A tudósok már a 16. század óta maguknak követelték a történelem egyedüli ismeretének jogát, hogy egyedül ők ismerik a történelmet, és utódaik a mai napig (ugyanolyan büntetlenül) követik példájukat. Valójában oly keveset tudunk a nagy jós életéről, hogy emennek egyik-másik, halála után bő egy évszázaddal fellelt apokrif epizódja is kivételes jelentőséggel bír. Persze nem hitelessége okán (mintha el lehetne választani a tényeket a Nostradamus-kutatás zömét képező ködösítésektől, hamisítványoktól), hanem sokkal inkább e fontos személyiség hatástörténetére tekintettel.

Az alábbiakban közölt életrajzi adatok tehát nem törekszenek hitelességre (mivel arra semmi sem képes), inkább csak valamiféle egységes (noha korántsem hibátlan) egészet próbál alkotni alább a vitatott és vitathatatlan tényeknek eme egyedülálló főzete.

ÉLETRAJZI JEGYZETEK

Michel de Nostradame (1503–1566) Dél-Franciaországban nőtt fel, ami akkoriban különböző szekták és klánok egyvelege volt, amely fölött nem regnált erős központi hatalom. A pireneusi falvak vagy Provence legmélyének lakói valószínűleg mit sem tudtak Párizsról, ahogyan a párizsi dialektust sem értették volna meg, ha hallják. Mondhatni völgykatlanonként különbözött az emberek arcberendezése, modora, sőt, még nyelvhasználatuk is. Ráadásul ezeket a zárt közösségeket újabb és újabb nyelvi szigetek, miniuradalmak és klánközpontok vették körül. Egy-egy ilyen közösség jelenlétét gyakran saját harangszavuk jelezte. Ez az etnikai alapot sem nélkülöző sokszínűség az őskorig nyúlt vissza, és egészen a 19. századig fennmaradt. Mi több, hanyatlásának kései visszhangja máig is hallható.

Kevés francia mondhatta csak el, hogy látta az ország térképét, és még kevesebben gondoltak meghatározható folyamatként hazájuk történelmére. Igaz ugyan, hogy a teljes népesség 98%-a katolikus volt, a vallásgyakorlás mikéntjében azonban területenként nagy volt az eltérés. A helyi papságnak sarlatánokkal, füvesemberekkel, boszorkányokkal, gyógyítókkal és időjósokkal szemben kellett harcolnia az egyházközség kegyeiért. A francia forradalom (1789–1799) előtt Frankhonnak csupán a Párizst övező csonka térséget (Ile de France) tekintették. Provence-ban az északról odaszármazottakat franchimannak vagy franciot-nak nevezték. A frankoprovanszál nyelvet beszélő Nostradamus vélhetőleg gyermekkorától atavisztikus gyanakvást táplált a királyi udvarral és törekvéseivel szemben (e kulturális-nyelvi különbséget csak Henri Gregoire abbé fogalmazta meg az 1793–1794-es terror idején).

Fontos észben tartani, hogy Nostradamus annak ellenére, hogy hithű katolikus volt, nem tagadta zsidó származását sem, ami miatt a kiutasítás veszélye fenyegette. Manapság talán némi ellentmondást láthatunk ebben, azonban ez nem volt így a 16. században, amikor a franciák részben a Mindenhatónak és a Szent Hivatalnak, részben Mammonnak szentelték magukat, s az egyház áldásával tulajdonították el mások javait. Harminc esztendőn át Jó René provence-i uralkodása idején a zsidók szabadon gyakorolhatták vallásukat. Ennek azonban vége szakadt René 1480-ban bekövetkezett halálával, ami balszerencsésen egybeesett a spanyol inkvizíció felléptével is.

Nostradamus születésének idejére, 1503-ra, a legtöbb élvonalbeli zsidó előrelátóan kikeresztelkedett, mivel erre ösztökélte őket VIII. Károly 1488-as és XII. Lajos 1501-es rendelete. Az uralkodók ennek ellenére alkalmanként hozzá-hozzányúltak a zsidók vagyonához, cserébe némi védelmet biztosítottak számukra az elhatalmasodó vallási üldözés és paranoia korszakában. Mindezek következtében a kis Michel de Nostradame körülmetélése elmaradt (amit a mózesi törvények szerint a felekezetből való kitagadással büntették), viszont részesülhetett a keresztség szentségében, anyai dédapja, Jean de Saint-Rémy ugyanakkor továbbadta neki az ősi zsidó rabbinikus/kabbalista hagyományokat is, ami megalapozta későbbi jövendőmondó és látnoki tevékenységét.

Neveltetése a kabbala mellett sorsszerűen az ezoterika és a mágia felé vezette a zsidó misztika szellemében, amely szoros kapcsolatot ápolt az ókori Egyiptom és Hellász mitológiájával, az asszír asztrológiával, a babilóniai mágiával, az arab jóslással, a platóni/neoplatonista filozófiával, valamint a gnoszticizmus tanaival is. Gershom Scholem a következőt írta a Major Trends in Jewish Mysticism című könyvében: „Biztosra vehetjük, hogy… a héber nyelvű gnosztikus iratok némelyike eljutott Keletről Provence-ba. Ez volt a legfőbb hatások egyike, amelyik a 13. századi kabbalisták istenképét formálta.”

A kabbala titokzatos misztikája menekvést jelentett az európai zsidók számára az inkvizíció üldöztetése elől, amolyan csodaszer volt, amely gyógyírral szolgált a Jó Renét felváltó uralkodók zord vallási törvényeivel szemben. Pusztán a véletlen műve, hogy Nostradamus szülőhelye, Saint-Rémy kiváló alkalmat biztosított a kabbala tanulmányozására, ugyanis Provence-ban működött az elsőként számontartott francia kabbalista társaság. Paradox módon azonban nemcsak elkötelezett kabbalista, alkimista és talmudista volt egész életében, de a katolicizmus lelkes támogatója is. Fel sem vették volna máskülönben az avignoni egyetemre a lutheránizmus elharapódzása idején, amely akkortájt nem állt francia fennhatóság alatt. Később szintén nem okozott gondot beiratkoznia az 1220-ban alapított jó nevű montpellieri orvosegyetemre sem. Bölcs lépés volt, mivel itt tanulhatott a legtöbbet. (1529. október 3-án rövid időre kizárták, mivel megvádolták, hogy gyógyszereket árul, de még ugyanazon hónapban, október 23-án visszavette az egyetem.) Kemény doktori vizsgája után, amely középkori szokás szerint írásbeli vizsga mellett a jelölt alapos szóbeli kifaggatásából is állt, nyomban a pestisjárvány kellős közepén találta magát.

Felöltötte hát a pestisdoktorok szokásos öltözékét, amit Neil O’Glacan ír orvos (1590–1655) Tractatus de Peste című művében (Toulouse, 1629) következőképpen jellemez: hosszú bőrköpeny, amelyet különböző színű porokkal festettek meg; kesztyű; bőrmaszk; üvegvédelem a szem előtt; füstölőszerekkel átitatott szivaccsal kitömött csőr az orron. Nostradamus igen hamar saját találmányával gazdagította a ragály elleni küzdelmet: „rózsapirulája”, ami állítólagosan valamiféle tisztító port tartalmazott, nagyban megnövelte betegei belé vetett bizalmát. Nagy hírnévre tett szert, amit annál nagyobb közutálat követett: ageni ténykedése idején a pestis elvitte fiatal feleségét és két gyermekét, így környezete rossz szemmel nézett rá, amiért a tulajdon családját nem volt képes meggyógyítani. Felesége családja bíró elé is citálta, visszakövetelvén a hozományt.

Vesztesége vándorútra hajtotta, ami alatt Franciaország, Olaszország és Szicília több szegletét is bejárta, míg végül Salon de Provence-ban telepedett le. Negyvennégy éves korában megismerkedett itt egy özvegyasszonnyal, Anne Ponsarde Gemelle-lel (a gemellus ikertestvért jelent latinul), akit 1547. november 11-én feleségül vett. Egy, a Rue Ferreriaux-ban álló házban rendezkedtek be, ami ma a Rue Nostradamus nevet viseli. Pestisdoktorként továbbra is nagy szükség volt rá, így hát folytatta vándorlását.

Útjai során patikáriusokkal, orvosokkal és mágusokkal is találkozott, s nekik köszönhetően ekkoriban kezdte felismerni jövőbe látó képességét. Persze nem ő volt az egyetlen: a tizenhárom Valois király regnálása alatt becslések szerint csak Párizsban több mint 30 000 asztrológus, varázsló, alkimista és próféta ténykedett. Nostradamus dicséretére szolgál azonban, hogy képes volt ekkora konkurenciának az élére kerülni.

Három évvel azután, hogy 1552-ben Traité des Fardemens címmel kiadta kenőcsökről, tartósítószerekről és lekvárokról szóló értekezését, 1555-ben megjelentette híres Centuriáinak első változatát. Tanítványa, segéde és első életrajzírója, Jean Aymes de Chavigny szerint ezzel a kitagadás és a köznevetség kockázatát egyaránt magára vállalta. A 353 négysoros azonban mindenki – és kiváltképp saját maga – meglepetésére óriási szenzációt keltett. II. Henrik neje, Medici Katalin Párizsba kérette, majd alig egy évvel műve kiadását követően gazdagon térhetett vissza Salonba. Ekkor jött rá, hogy a személyes horoszkópok jóslása és az udvaroncok gyógyítgatása többet hoz a konyhára, és jóval kevesebb veszedelmet rejt magában, mint a csillagok tanulmányozása. Továbbra is a királyné tanácsadója maradt tehát, nem utolsósorban azért, mert őfelsége védelmében elkerülte az eretnekség vádját, valamint a királyi kegy a megbecsültség mellett anyagi biztonságot is jelentett számára.

Hogy jobban megértsük, milyen veszélyek fenyegethették Nostradamust, Halesi Sándor (1183–1245)[2] nyomán fontos különbséget kell tennünk a mágia két alapvető, mégis különböző formája között. A divináció (a latin isten, istenség szóból), azaz az isteni akarat kifürkészése elfogadható volt a kor embere számára, nem úgy, mint az ezzel szemben álló maleficum (a maleficus latin jelentése ördögi, gonosz, boszorkányos); a középkorban ezzel a kifejezéssel illették az alantas mágiát. Ez utóbbi azonnali kielégüléssel járt, és valami hasonló lehetett ez számukra, mint a modern embernek egy csésze méregerős kávé. Művelői hajat égettek, viaszbabát szúrtak át, vagy áldozatot mutattak be a jó termésért, aszályos időben pedig az esőért. Istent segítségül hívhatta az asztrológus és az alkimista is. A magasrendű mágia szilárd bölcseleti alapokon nyugodott: Püthagorasz és a perzsa mágusok tudományán, valamint a gnoszticizmuson és a neoplatonizmuson. A kétfajta mágia eredetében is különbözött: az alantas mágia inkább Arisztotelészt tekintette elődjének. A magas mágia, ha nem is volt szeplőtelen, legalább szalonképesnek tekintették, míg az alantas mágia ezzel szemben egyenesen boszorkányságszámba ment.

Természetesen Nostradamus a magasrendű mágiát űzte, és nagy hatással volt rá a Corpus Hermeticum. A mágikus értekezést a középkor ókori eredetűnek tartotta mindaddig, míg Isaac Casaubon (semmi köze George Eliot Middlemarch-ának azonos névre hallgató antihőséhez) be nem bizonyította, hogy a Kr. u. 2. vagy 3. évszázadban íródott. Casaubon (1559–1614) véleménye sokat nyomott a latban, mivel az ageni születésű Joseph Scaliger mellett[3] a kor legkiválóbb koponyájának tartották.

Nostradamus védettsége az inkvizíció zaklatásaival szemben azzal járt, hogy sem szüksége, sem indoka nem volt titokban tartani a jóslatok megvalósulásának évszámait. Ez a fajta útmutatás egybevágott pedagógiai szándékaival, mert inteni, óvni kívánta az emberiséget a balsorsot bevonzó túlkapásoktól. Meggyőződése volt ugyanis, hogy a történelem során semmi sem történt véletlenül; minden eleve elrendelt vagy elhatározott, és előre látható kristálygömbbe nézés, jövendőmondás, halottidézés, víz- és tenyérjóslás, asztrológia, álomfejtés, az ősi szövegek tanulmányozása, számmisztika, alkímia, kabbala, hermetikus magyarázatok, valamint az élettelen anyag összetételének megváltoztatásának segédletével. Az adeptus lépésről lépésre halad előre művészete elsajátításában, miközben egyre jobban megtisztul a lelke, és megvilágosodik az elméje. Az effajta spirituális katarzis révén rejtett igazságokra deríthet fényt, hogy a lehető legjobb szándékkal a világ elé tárja azt, ami eljövendő.

Az ilyen mértékű öndicséretre rossz szemmel néztek a katolikus hívek, azonban nem tartották boszorkányságnak, és nem is tiltották. A mágia ennek dacára ellenkezett az egyház szellemiségével, mivel művelői az ég kiválasztottjának, az isteni akarat tevékeny formálójának hitték magukat, nem passzív közvetítőjének, mint a papok vagy az elkötelezett hívek. Egyedül ez a nézetkülönbség veszélyeztette Nostradamus fogadtatását, ezért nem győzte hangsúlyozni, hogy a véletlen szeszélye avatta csupán kiválasztottá.

Ténylegesen a véletlen szeszélye volt-e vagy sem, üstökösként felívelő pályája csúcsát az jelentette, amikor 1564-ben maga a királyné látogatott el Salonba az akkor még gyermek IX. Károllyal (akit uralkodó természetű anyja később arra kényszerített, hogy jóváhagyja a Szent Bertalan-éj vérengzéseit). Katalin meghívta Nostradamust és családját, hogy látogassanak el a királyi lakosztályokba. Egy további konzultáció során elkészíttette vele legkisebb fiának, Anjou hercegének (Ferenc Herkulesnek) horoszkópját, Nostradamust azonban jobban érdekelte a fiatal Navarrai Henrik személye. Kieszközölte, hogy álmában is láthassa, és megjövendölte, hogy egész Franciaország fölött fog uralkodni.[4]

Nostradamus végakarata arra enged következtetni, hogy busásan megfizették szolgálatait. Ez talán enyhített testi panaszain – köszvényén és szívelégtelensége miatt feldagadt lába fájdalmán –, melyeket még beható orvosi tudása sem tudott enyhíteni. Két évvel később, 1566. július 2-án hunyt el, pontosan úgy, ahogyan maga is megjövendölte.

A PRÓFÉCIÁK

TÁRGY

AZ IKERTORNYOK
LEOMLÁSA I.

IDŐPONT

2001. szeptember

NÉGYSOROS

I. 87.

Ennosigée, feu du centre de terre,
Fera trembler au tour de Cité Neufve;
Deux grands rochers long temps feront la guerre,
Puis Arethusa rougira nouveau Fleuve.

A

Tűz tör fel a föld méhéből, égrengető
megrázza Újváros tornyait
válaszul két sziklatömb háborúja számtalan emberöltő
míg nem Arethusza forrása vértől karmazsin.

MEGJÓSOLT ESEMÉNY

Nyugtalanító látomás az ikertornyok katasztrófájáról, ami nemcsak a tornyokról szól, mint „két sziklatömb”, hanem az abból felerősödő, majd háborúba torkolló ellentétről is a kereszténység és az iszlám között. Az ikertornyokat a „föld méhéből feltörő tűz” rengeti meg. Telitalálat ez a javából, ha képzelőerőnket hagyjuk szárnyalni, hiszen a katasztrófát a repülő olajalapú, tehát földmélyi eredetű üzemanyagának felrobbanása okozta a becsapódásakor. A „föld méhéből” kifejezésben a du szócska egyszerre lehet birtokosjelző vagy helyhatározó, azaz a tűz maguknak a kigyulladt tornyoknak a pusztító lángjait is jelentheti.

További meghökkentő egybeesés, hogy Arethusza nimfa Ortügia szigetére menekül Alpheiosz szerelme elől, míg az Ellis-sziget a jóslatban említett Újváros, New York kapuja a városba a Hudson-folyón érkező bevándorlók számára. Arethusza mítoszában Alpheiosz folyóvá változik, úgy jut el a tenger alatt a nimfa menhelyére. A Cité Neufve azonmód a következő négysoroshoz kapcsolja az I. 87-est sorozatunkban, ami a szintén 2001-re vonatkozó X. 49-es. Persze más hasonlóságok is szembeötlőek: az első strófában a „sziklatömbök”, a másodikban a „hegycsúcsok”; a „vérpatak” és a „mérgező, kénes gőzök” – mindkettő a halállal függ össze. Arethusza forrása a szirakuszai Ortügia szigetén fakad,[5] és van egy Szirakuszai New York államban is.

ÖSSZEGZÉS

A New York ikertornyai ellen intézett támadás, amelyben kulcsszerepet játszik az olajalapú repülőgép-üzemanyag, hosszú háborút indít el a kereszténység és az iszlám között.

TÁRGY

AZ IKERTORNYOK
LEOMLÁSA II.

IDŐPONT

2001. szeptember

NÉGYSOROS

X. 49.

Jardin du monde au pres du cité neufve,
Dans le chemin des montaignes cavees,
Sera saisi et plongé dans la Cuve,
Beuvant par force eaux soulfre envenimees.

A

Újváros határán virít a világ kertje
Mit barlangos hegycsúcsok sora ékesít
Letaszítják őket; egyenest a csatornába vesztve
Innia kell hát a népnek mérgező, kénes vizeit.

MEGJÓSOLT ESEMÉNY

Hátborzongató képet fest le Nostradamus még így is, hogy a maga korában nem volt képes pontosabban megnevezni a tornyokat, mint „barlangos hegycsúcsok”. Az I. 87. – 2001-es négysorosból már tudjuk, hogy az „Újváros” New York. A tornyokat úgy taszítják le, azaz erőszakosan ledöntik őket. Akár a tévéadásban is festhetett így a tragikus esemény, miként aláhullottak a tornyok. Érthetjük a „mérgező, kénes vizek” fordulatot szó szerint, de akár átvitt értelemben is, a szintén kényszerített itatást követő haláltusa, az Egyesült Államok meggyengülésének kísérőjeként.

ÖSSZEGZÉS

Az ikertornyok katasztrófája traumatizálja az Egyesült Államok lakosságát. Számos hosszú távú következménye lesz, és megmérgezi az amerikaiak és a muszlimok viszonyát.

TÁRGY

A GUANTANAMÓI-ÖBÖL

IDŐPONT

2002-től kezdődően

NÉGYSOROS

I. 59.

Les exilez deportez dans les isles,
Au changement d’un plus cruel monarque
Seront meurtris: et mis deux les scintiles,
Qui de parler ne seront estez parques.

A

A száműzötteket a szigetekre elűzvén
Új uruk kiváltképp kegyetlen.
Rendre mindenkit megölnek; egyszerre kettő is beszél
míg nem abbahagyni képtelen.

MEGJÓSOLT ESEMÉNY

Több mint 500 politikai foglyot szállítottak a Guantanamói-öbölben (amely a kubai szigetcsoport része) a Camp X-Ray-ből a Camp Deltába, minekutána Afganisztánban a tálibok vereséget szenvedtek 2002-ben. 2003-ban, az iraki háborút követően újabb „száműzöttek” kerültek ide. Baaszista szemmel nézve Bush elnök kegyetlenebb volt Szaddám Huszeinnél, s az amerikai beavatkozás mindkét országban számtalan életet követelt. A Bush-rezsim igyekezett javítani a brutális kihallgatási technikák és a foglyokkal való bánásmód miatt róluk kialakult közvéleményen, azonban ahogy egy amerikai tisztviselő szárazan megjegyezte, a „törvények itt mit sem érnek”. Rendszerint két foglyot hallgattak ki egyszerre, hogy egymás ellen uszítsák őket, és valószínűsíthető, hogy az embertelen körülmények között a foglyok gyakran miután megtörtek, kínjukban addig beszéltek, ameddig csak képesek voltak rá.