Robyn Carr

Lent a folyónál

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Robyn Carr, 2003 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Down by the River

Harlequin, MIRA Books

Magyarra fordította: Bosnyák Edi

ISBN 978-615-108-024-5

Borítókép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1

Dr. June Hudson a telefon csörgésére ébredt. Odakint még mindig sötét volt, de amikor az oldalára fordult, és ránézett az órára, a kijelző 6:15-öt mutatott. Nyilvánvalóan elaludt. Megnyomta a vezeték nélküli telefon gombját.

– June Hudson.

– Ki volt az a férfi? – tudakolta Myrna, June nyolcvannégy éves nagynénje.

June vetett egy pillantást a válla fölött a szóban forgó pasira. Jim… A férfi ásított egyet, és megvakarta a mellkasát. Ó! Ezek szerint June nem álmodott. Jim valóban itt van mellette, teljes életnagyságban, azok után, hogy olyan sokáig távol volt.

Nem Myrna néni az egyetlen, aki semmit sem tudott June titkos szeretőjéről, hiszen néhány embert leszámítva a doktornő gondosan eltitkolta a város lakói elől. Rengeteget kell majd magyarázkodnia…

– Jimnek hívják, és át fogom vinni hozzád, hogy bemutassam neked, amint lesz egy kis időm. Remélem, már ma délelőtt. Megígérem, hogy el fogja nyerni a tetszésedet.

– Hová valósi? Mi a foglalkozása?

A válaszok nagy részét még én sem tudtam kideríteni! – gondolta June.

– Hamarosan találkozunk, nénikém. Sok mindenről kell beszámolnom neked, és hamarosan be kell mennem a rendelőbe is.

June kinyomta a hívást, és visszatette a telefont az éjjeliszekrényre. Ránézett Jimre, megcsóválta a fejét, és elmosolyodott.

Megint csörögni kezdett a telefon.

– Nem vagyok ügyeletben – mondta a férfinak. – Majd a rögzítő felveszi.

Jim vidáman felvonta a szemöldökét.

– Sok mindenről kell beszámolnod? – kérdezte.

– Így igaz, és valószínűleg a fantáziámra kell hagyatkoznom – felelte June, és anyaszült meztelenül kipattant az ágyból. – Gyorsan lezuhanyozom. Meghallgatnád az üzeneteket? Ha valakinek segítségre van szüksége, kérlek, hozd be a telefont a fürdőszobába!

A konyhában lévő rögzítőből felcsendült June apjának a hangja, és annyira életszerű volt, hogy a nő gyorsan maga elé kapta a köntösét. Elmer Hudson azon kevesek közé tartozott, akik tudtak Jim létezéséről, de azért ő sem tudott mindent.

– Most aztán alaposan felbolygattad a méhkast, nem igaz? – kérdezte Elmer, azután elnevette magát. – Azt hiszem, ma reggel a kávézóban fogom meginni a kávémat, hátha valaki szívrohamot kap az izgalomtól.

– Az apádnak jó a humorérzéke – jegyezte meg Jim a hívás után.

– Percenként megnevetteti az embert. – June vágott egy grimaszt. – Találj ki egy hihető sztorit, amíg én lezuhanyozom!

Miközben a meleg vízre várt, szemügyre vette magát oldalról a tükörben. Kezdett eltűnni a dereka.

Egy évvel ezelőtt egy harminchét éves, egyedülálló, kisvárosi orvos volt. Hat hónappal ezelőtt megismerkedett ugyan valakivel, ettől függetlenül azonban biztosra vette, hogy nem lesz gyereke. Néhány hónappal ezelőtt a futó kalandból komoly kapcsolat lett, és minden egyes alkalommal, amikor Jimmel elbúcsúztak egymástól, az is elhangzott, hogy „szeretlek”. Két héttel ezelőtt még viszonylag lapos volt a hasa, de abban a pillanatban, amikor megtudta, hogy négy hónapos terhes, a dereka elkezdett vastagodni. És körülbelül abban a pillanatban, amikor Jim végleg hazatért hozzá, kivirágzott, és elkezdett gömbölyödni a hasa.

Tegnap éjjel, a hétvégi Arató Fesztivál utolsó napján, amikor már csak a legelszántabbak táncoltak, a férfi felbukkant a semmiből. June-nak olyan érzése volt, mintha megszűnt volna körülötte a világ, és csak ők ketten léteztek volna, egymást átölelve, hevesen csókolózva. Utána elszöktek, amilyen gyorsan csak lehetett, anélkül hogy June bemutatta volna a férfit bárkinek is. De túlságosan naiv volt. A külvilág természetesen nem szűnt meg létezni, és a város lakói szemmel tartották őket.

Hallotta, hogy megint csörögni kezd a telefon, és tudta, hogy mindenki fel fogja hívni ma reggel. Valószínűleg hálásnak kellett volna lennie azért, hogy a roham nem tegnap éjjel kezdődött.

Az igazság – amit nem fognak megosztani senkivel – az volt, hogy June tavaly tavasszal ismerkedett meg Jimmel, amikor a férfi késő éjjel bevitt egy sérültet a rendelőbe, és fegyvert fogott June-ra, miközben a nő eltávolított egy golyót a társa vállából. June ösztönei azt súgták, hogy ez a magas, jóképű, kék szemű férfi nem lehet bűnöző, és mire menthetetlenül beleszeretett, az is kiderült, hogy Jim a Kábítószer-ellenes Hivatal beépített ügynöke, és akkoriban egy hegyek között lévő kannabisztermesztő farmon dolgozott, hogy lebuktathassa a drogkereskedőket. A razziát követően Jim kapott még egy megbízatást, azután végleg nyugdíjba vonult, lezárva ezzel a sikeres rendőri karrierjét. Azt egyikük sem sejtette, hogy June már terhes…

A lányt az apja nevelte fel, aki korábban szintén a város orvosa volt, és mindig csak mások jólétével és egészségével törődött.

Függetlenül attól, hogy June-nak állandóan hányingere volt, le volt lassulva, és sírógörcsök törtek rá, sokáig semmit sem sejtett. Mire beszámolt a tüneteiről a kollégájának és üzlettársának, John Stone-nak, már régebb óta terhes volt.

Kilépett a zuhanyfülkéből, és miután megtörölközött, maga köré csavarta a fürdőlepedőt, és visszament a hálószobába. Göndör haja nedves tincsekben tapadt a vállára.

– Ugye emlékszel, hogy az utolsó megbízatásod előtt azt mondtam neked, hogy szerintem nem lehet gyerekem?

– Igen, emlékszem – felelte Jim, és bólintott.

A férfi az ágyban ült, derékig betakarózva, és egy bögre kávét tartott a kezében. June skót juhász kutyája, Sadie, aki nem ugorhatott fel a bútorokra, Jim lábánál aludt az ágyon.

– Most döbbentem rá, hogy akkor már terhes voltam.

– Ahhoz képest, hogy orvos vagy, nem ügyelsz különösebben a részletekre.

– Ha másokról van szó, az összes részletre odafigyelek. Főztél kávét?

– Igen, és Sadie-t is kirángattam a kertbe, sőt adtam neki reggelit.

– Lehet, hogy jó hasznodat fogom venni. De mielőtt kényelembe helyeznéd magad, be kell jönnöd velem a városba. Találkoznod kell pár emberrel. Nem vesztegethetjük az időt.

– Miért?

June lassan széttárta a fürdőlepedőt, és megmutatta magán azt a dudort, amelynek lakója hamarosan etetésért fog üvölteni. A férfi tekintete ellágyult, miközben alaposan szemügyre vette a nő átalakult testét.

– Ideje megismerkedned a családommal és a barátaimmal – mondta neki June.

– Talán ki kellene venned egy szabadnapot. Átmehetnénk Renóba vagy Lake Tahóba, és összeházasodhatnánk.

June azonnal elvörösödött. Házasság? Máris? Hiszen jóformán semmit sem tudott erről a férfiról, azonkívül hogy őrülten szerelmes belé, és horkol. Sok mindent homály fedett, és addig nem akart hozzámenni, amíg nem tud meg róla jó néhány részletet.

De nem akarta elrontani a bimbózó kapcsolatukat azzal, hogy visszautasítja ezt a nemes lelkű ajánlatot. Odahajolt a férfihoz, és adott egy csókot a szájára.

– A szemérmességgel már elkéstél, Jim. Inkább azt áruld el nekem, miféle történettel fogunk előállni az… udvarlási szakasszal kapcsolatban!

A férfi megdörzsölte az arcát.

– A tapasztalataim azt bizonyítják, hogy az igazság némi elferdítése a legcélravezetőbb a hazugságnál, úgyhogy mit szólnál, mondjuk, ehhez: a keleti parton dolgoztam a bűnüldöző szerveknél, és miután nyugdíjba vonultam, átköltöztem ide, a nyugati partra. Tavaly tavasszal ismerkedtem meg veled, amikor éppen ezen a környéken jártam, és bevittem a rendelődbe az egyik barátomat, aki megsérült.

– De az a férfi egy bűnöző volt! Drogot termesztett!

Jim vállat vont.

– Igen, de barátok voltunk. Legalábbis ő azt hitte.

– Ó, szóval ez így működik?

June leült az ágyra törökülésben, mint egy gyerek, aki a történet folytatására vár. A telefon megint csörögni kezdett, és az üzenetrögzítőből felcsendült dr. Stone hangja:

– Szia, June! Arra gondoltam, hogy talán ki akarsz venni egy szabadnapot, vagy legalább egy szabad délelőttöt. Én egyedül is elboldogulok a rendelőben, ha neked… más dolgod van. He-he-he!

– Seggfej! – morogta halkan June. – Nos, Mr. Post! Mit jelent az pontosan, hogy a bűnüldöző szerveknél dolgoztál?

– Húsz év alatt mindenbe belekóstoltam, és az elmúlt néhány évben főleg egy irodában ültem.

– És ez valóban így van?

Jim bólintott.

– Sajnos igen.

– És mi járatban voltál errefelé?

– Egy kellemes helyet kerestem, ahol letelepedhetnék. Grace Valley akkor is elnyerte volna a tetszésemet, ha nem szerettem volna bele a város orvosába.

– Ugye tudod, hogy különös tehetséged van ehhez? – jegyezte meg elismerően June.

– Profi vagyok, illetve az voltam.

– És honnan fogom majd tudni, hogy mikor hazudsz nekem?

Jim rátette a tenyerét a nő tarkójára, közelebb húzta magához, és gyengéden megcsókolta.

– Te mindig is tudtad rólam az igazat, habár én magam sem értem, hogyan csinálod. Erre rajtad kívül csak a nővérem képes, Annie. – Elmosolyodott. – De őt másként szeretem, mint téged.

– Ezt örömmel hallom. – June felpattant. – A tiéd a fürdőszoba, és igyekezz! Induljunk el, mielőtt a pletykafészkek találgatni kezdenének!

June és Jim a nő platós autójával ment be a városba. Jim most elfoglalta Sadie szokásos helyét, és mivel June-nak esze ágában sem volt berakni a kutyát a hátsó ülésre, Sadie bepréselődött kettejük közé. June útközben felhívta Johnt.

– Csak szólni akartam, hogy éppen a város felé tartok, és magammal viszem a… magammal viszem Jimet is, hogy mindenki alaposan szemügyre vehesse, és áldását adhassa ránk.

– Ugyan már, June! – tiltakozott megjátszott sértődöttséggel John. – Semmi közünk ahhoz, hogy kit választasz magad mellé.

– Bárcsak így lenne! – mondta June, és elnevette magát.

Egy kanyar miatt lelassított, és megpillantott az út mellett egy lerobbant platós autót, amelynek a bal hátsó kereke hiányzott. Az öreg jármű tele volt pakolva zsákokkal, dobozokkal és kisméretű matracokkal. Az autó mögött két, rongyokba öltöztetett gyerek állt, akiknek ezer éve nem vágták le a haját, ezért nem lehetett megállapítani, hogy fiúk-e, vagy lányok. Elveszettnek látszottak, és piszkosak voltak. Csípős volt a levegő, de nem volt rajtuk kabát, és June a hiányos öltözékükből arra következtetett, hogy valószínűleg alultápláltak is.

Október volt, és errefelé az őszi esők tavasz végéig nem szoktak elállni, de a fenyegető égbolt ellenére a család holmija nem volt letakarva.

A környékbeli utakon gyakran lehetett találkozni olyan, szerény körülmények között élő családokkal, akik az újrakezdés reményében indultak útnak. A tél közeledtével az építkezésekről és a farmokról elküldték az alkalmi munkásokat, ezért sokan az állam és a megye támogatására szorultak.

– A francba! – dünnyögte June, miközben lelassított. – Több időre lesz szükségünk, John, mert megállunk. Találtam egy defektes autót és egy segítségre szoruló családot.

– Semmi gond. Még úgysem fújtuk fel az összes lufit.

– Eszedbe ne jusson…!

– Húzódj le, June! – kiáltotta Jim. – Azt hiszem, orvosra van szükségük.

June megállt a lerobbant jármű előtt, kipattant az autóból, és zsebre dugta a telefonját. Azonnal felmérte a helyzetet. A vezetőülés és az anyósülés felőli ajtó nyitva volt, az anyósülésen egy terhes nő ült, aki a hasát szorongatta. Hátradőlt, amennyire csak tudott, a lábát a műszerfalnak támasztotta, és az arca eltorzult a fájdalomtól. Egy fiatal férfi toporgott mellette, aki valószínűleg a férje volt.

June kikapta az orvosi táskát az autóból.

– Segíts, Jim! – kiáltotta, miközben odaszaladt a nőhöz. – Orvos vagyok – közölte vele, miközben félretolta a férfit az útból.

Most nem törődött az udvariassággal, mert a magzatvíz és a vér már elborította az autó padlóját, és amikor felhúzta a terhes nő virágmintás ruháját, megállapította, hogy a gyerek feje már látszik.

Azonnal a férfi felé fordult:

– Vegyen le egy matracot a platóról, és tegye rá az én autóm platójára! És igyekezzen! Jim, te gyere ide, vedd ki az asszonyt az autóból, és fektesd le a matracra! Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

A férj némi értetlenkedés után engedelmeskedett, de nem kapkodta el a dolgot. Beesett volt az arca, és olyan vékonynak látszott, hogy majdnem leesett róla a nadrágja. Jim kiemelte a nőt az autóból, odavitte June kocsijához, és türelmesen várakozott, miközben a férj a köteleket bogozgatta. June ledobta a táskáját, odalépett hozzá, kirántotta a matracot a kezéből, és rádobta az autója platójára.

Jim óvatosan ráfektette a nőt a matracra, June pedig előhúzta a telefont a zsebéből, és odaadta neki.

– Hívd vissza Johnt, számolj be neki az eseményekről, és mondd meg neki, hogy hozza ide a mentőautót! – utasította, miközben elővett a táskájából egy kesztyűt.

– Nincs pénzünk mentőautóra – mondta a férj. – Az előző szülést is én vezettem le, ezt is meg tudom csinálni.

– Nem tudja megcsinálni, mert rosszul fekszik a gyerek. Meg kell fordítanom a fejét. Hozzon nekem ágyneműt, törülközőket vagy ruhákat! Fel kell törölnünk valamivel a folyadékot, és be kell bugyolálnunk az anyát és a gyereket. – June felhúzta a kesztyűt. – Hogy hívnak, kedves? – kérdezte, miközben az egyik kezét rátette a baba fejére, a másikkal pedig kitapogatta a nő méhét.

– Er… Erlinnek. Erlin Davis.

– És ez lesz a harmadik gyereked?

– A negyedik. Egy meghalt.

– Korábban is merültek fel komplikációk szülés közben?

– Csak egyszer. A baba halva született.

A fiatal nő vérfagyasztó hangon felüvöltött.

– Kórházban szültél?

– Őt… őt igen. A másik kettőt otthon szültem meg, és minden simán ment.

– A gyerekszülés mindig kiszámíthatatlan. Kérlek, most ne lélegezz mélyeket, és ne nyomj! Megpróbálom megfordítani a gyerek fejét. Fájni fog, de gyorsan elmúlik.

– Igyekezni fogok.

– Csak ennyit kérek, Erline. – Miközben June óvatosan megmozdította a gyerek fejét, a várandós anya nyöszörgött és zihált. – Sikerült, Erline! – June most felkapta a fejét, és körülnézett. – Hol vannak már azok a törülközők?

Fél füllel hallotta, hogy Jim elmagyarázza Johnnak a telefonban, hogy kicsoda ő, és mire van szükség. Azt is hallotta, hogy a fiatal férj a két gyereket terelgeti, akik rémülten nyöszörögnek.

Hirtelen döntéssel levette a kabátját és a pulóverét, és leterítette őket Erline mellé.

– Készen állunk, Erline! Most már nyomhatsz.

Hirtelen csönd lett, mintha az anya erőt gyűjtött volna, azután hangosan felnyögött, nyomni kezdett, és kicsusszant a baba feje. June a táskájában lévő kézi orrszívóval kitakarította a baba száját és orrát, habár nem volt rá szükség. A nehézségek dacára a csöppség máris harsányan felsírt. June gyakorlott mozdulattal kiszabadította a baba vállát, aztán pedig beletette a kisfiút Erline kezébe.

– Ó, Erline, nagyon ügyesen csináltad! Kisfiú, és körülbelül három kiló.

June most bebugyolálta a babát a pulóverébe, ráfektette az anyja hasára, után lehúzta a kesztyűt, és benyúlt egy csipeszért a táskájába. Elszorította a köldökzsinórt, de nem vágta el, mert úgy döntött, hogy jobb lesz, ha azt John végzi el, amennyiben hamarosan megérkezik. Utána ráterítette a kabátját a kisfiúra és a didergő anyára.

– Nem találtam ágyneműt – mondta a háta mögött az újdonsült apa.

June megfordult.

– Fia született, és egészségesnek tűnik, de az lesz a legjobb, ha megvizsgálják a kórházban.

– Nincs pénzünk kórházra – felelte a férfi, miközben beletúrt a nadrágja zsebébe, és előhúzott egy vékony köteg bankjegyet.

Leszámolt belőle két húszdollárost, és közben June orrát azonnal megcsapta a marihuána jellegzetes szaga. A férfi odanyújtotta neki a bankjegyeket, és amikor belenézett a szemébe, June látta, hogy ki van tágulva a pupillája, és végre megértette, miért olyan lassú és fásult. Sokan termesztettek kannabiszt a hegyek között, többnyire a pénz miatt, és számukra ez a növény is csak olyan volt, mint a többi. Néhányan a kertjük hátsó részében ültették el, de azoknak, akik nagyban csinálták, hatalmas földjeik voltak, és Jim közéjük épült be, hogy lebuktassa őket. Ez a férfi azonban függő volt, aki elsősorban a saját igényeit akarta kielégíteni, és talán egy kis pluszpénzhez akart jutni.

– Nem kell a pénze – közölte vele June. – Biztosra veszem, hogy jogosult a támogatásra, és ezek a bankjegyek bűzlenek. Tegye el őket gyorsan, mielőtt bajba kerül! A felesége is szokott szívni?

– Akkor nem, amikor terhes.

– Egyáltalán nem szoktam – szólt közbe Erline.

– Néha azért elszívsz egy-két füves cigit.

– Csak egészségügyi okokból – mondta June.

Jim csatlakozott hozzájuk a fiatal pár két kislányával, és elég dühösnek látszott. Az egyik kislány kétéves lehetett, a másik három. Mind a ketten pólót, pamutnadrágot és szandált viseltek a hideg ellenére. Az egyik gyerek arcán egy vörös folt éktelenkedett, mintha pofon vágták volna, és láthatóan a sírás kerülgette.

Az apa eltette a pénzt, és a lányai felé fordult.

– Nem akarja megnézni a fiát? – kérdezte June, hogy elterelje a figyelmét, azután finoman a matracon fekvő Erline felé tolta.

Szerencsére John hamar odaért a mentőautóval, és berakták Erline-t meg az újszülöttet. June beültette a két kislányt az első ülésre, azután Jim felé fordult.

– Nekem kell vezetnem, hogy John útközben Erline-nel és a kisbabával foglalkozhasson. Majd később találkozunk a városban. Ugye nem gond?

– Van más választásom?

– Persze. Leparkolhatod az autómat egy alkalmasabb helyen, és velünk jöhettek Sadie-vel.

– És vele mi lesz? – kérdezte Jim a fiatal férfi felé biccentve.

– Miatta nem aggódom különösebben. Inkább Erlinék miatt aggódom.

– Menj csak! Megvárlak a kávézóban, és szembenézek a kihívással.

June elmosolyodott, mert tudta, hogy az apja és a barátai már a kávézóban lebzselnek.

– Bátor férfi vagy!

Jim levette a kabátját, és ráterítette June vállára.

– Ilyen lesz melletted az életem?

– Nem egészen. Többnyire nem így indul a napom.

– De hasonlóan, igaz? – kérdezte komoran Jim.

June lábujjhegyre állt, és megcsókolta.

– Te viszont remekül tudsz alkalmazkodni, úgyhogy ki fogod bírni.

Utána beült a mentőautó volánja mögé, bekapcsolta a szirénát, és elhajtott.

Jim ránézett az újdonsült apára, aki bizonytalanul méregette az emelőre támasztott autóját.

– Mit szólna ahhoz, ha bedobnánk a defektes kereket hozzám, és bevinném a városba? Talán meg tudja javíttatni, és elmehet a kórházba is.

A férfi vállat vont.

– Inkább meg kellene javítanom a kereket, és el kellene húznom a csíkot. Sosem tartottam jó ötletnek, hogy gyerekeink legyenek.

– Nem gondolja, hogy a családja a keresésére fog indulni? – kérdezte Jim, és felvonta a szemöldökét.

A férfi felmordult, kelletlenül elment a kerékért, és June autója felé gurította. Jim türelmetlenül felkapta a kereket, és bedobta hátra. A fiatal férfi be akart ülni az anyósülésre, de amikor meglátta Sadie-t, mozdulatlanná dermedt.

– Inkább hátra ülök. Nem kedvelem a kutyákat.

Jobb is lesz, mert Sadie meg nem kedveli az idiótákat – gondolta Jim, de csak ennyit mondott:

– Ahogy gondolja.

2

Függetlenül attól, hogy Grace Valley lakossága tíz év alatt kilencszázról ezerötszázra növekedett, csak lassan változtak a dolgok. A főutcán, a Valley Drive-on csupán féltucatnyi üzlet működött, nem számítva a rendőrséget, a templomot és a rendelőt.

Sam Cussler benzinkútja a főutca nyugati végén volt, és negyvenöt éve ő volt a tulajdonosa. Eléggé le volt robbanva, amikor aláírta a szerződést, és nem érezte szükségét, hogy kicsinosítsa. Sam, aki már kétszer megözvegyült, több időt szánt a horgászásra, mint a benzintartályok telepumpálására. És mivel Grace Valley-ben az emberek többsége saját maga javította meg az autóját, ritkán kértek tőle segítséget. A benzinkút valójában úgy működött, hogy Sam nem kapcsolta ki a kútoszlopokat, és amikor a helybéliek tankoltak, bedobtak a postaládájába egy adósságcédulát. Amikor pedig éppen nem haraptak a halak, Sam körbejárta a várost, és begyűjtötte a tartozásokat.

A következő sarkon volt a rendőrség, amely egy földszintes lakóházban kapott helyet. Tom Toopeek volt a rendőrfőnök, és két fiatal helyettes dolgozott vele, Lee Stafford és Ricky Rios. Mind a hárman helybéliek voltak. Tom kétéves volt, amikor a szülei Grace Valley-be költöztek, és ő lett June legjobb gyerekkori barátja. Tom hat testvére elköltözött a városból, hogy szerencsét próbáljanak, Tom viszont maradt, a szülei kunyhója mellé építette fel a házát, és öt gyereke lett.

Leet és Rickyt ő maga választotta ki, miután a város megengedhetett magának két helyettest. Miután elvégezték a rendőrakadémiát, Tom kiképezte őket, hogy átvegyék a szemléletét és a módszereit.

A Valley Drive-on működött egy virágbolt is, amely átmenetileg zárva volt, mert Sam néhai felesége, Justine nemrégiben elhunyt. Ezenkívül ott volt George Fuller kávézója is, amely mindennap nyitva tartott, a karácsonyt is beleérve, valamint egy pékség, amit Burt Crandall és a felesége, Syl vezetett. Továbbá itt kapott helyet a rendelő, valamint a presbiteriánus templom, amelynek új papja lett Harry Shipton személyében, akit mindenki kedvelt. A kávézó és a templom mögött egy focipálya méretű rét terült el, amely a Windle folyó felé lejtett. Ezen a réten tartották meg a legtöbb összejövetelt, többek között a július negyedikei pikniket és az Arató Fesztivált. George Fuller épített néhány grillezőhelyet téglából, és mindenki vitt magával plédet meg kempingszéket.

A 482-es országút mellett volt egy posta és egy termelői piac. Az általános és középiskola Grace Valley, Westport és Rockport között volt félúton, mert a környékbeli kisvárosokból is oda szállították busszal a gyerekeket.

Grace Valley csupán egy volt a több száz kaliforniai kisváros közül, amelyek San Fracisco és az oregoni határ között helyezkedtek el. Sok mindenben hasonlítottak egymásra, de mindegyiknek megvolt a maga jellegzetessége. A bevétel túlnyomó része növénytermesztésből, fakitermelésből, halászatból, borászatból és állattenyésztésből származott, valamint a környék szépségéből, ami rengeteg turistát odavonzott a nagyvárosokból. A turisták miatt fogadókra és éttermekre is szükség volt, de ezek többnyire az országutak mellett sorakoztak.

Az új lakók általában vállalkozó szellemű emberek voltak, akik rájöttek, hogy a turistáknak mire van szükségük. Miután kiderült, hogy sok művész költözött a völgybe a táj szépsége és a nyugalom miatt, sorra nyíltak a galériák. Miután egyre több lett a turista, felvásárolták és felújították a régi házakat, és fogadóként működtették őket. A borászatok miatt felbukkantak a boréttermek, az országutak megnövekedett forgalma miatt pedig a helyi különlegességeket kínáló éttermek.

De néhányan nem a turistákból vagy a földből éltek. Myrna Hudson Claypool sikeres írónő volt, Sarah Kelleher pedig ismert művész. A gazdagok pedig pusztán azért építettek fel maguknak óceánra néző házat a hegyek között, mert megtehették.

Ugyanakkor az építkezések, a mezőgazdaság és a fakitermelés odavonzotta azokat is, akik kevésbé voltak jómódúak, és munkát kerestek. Néhányan csak szezonális munkát vállaltak, mert átutazóban voltak két nagyváros között, de a könnyű pénzkereset reményében sajnos sokan az illegális munka, vagyis az orvhalászat, az orvvadászat és a marihuánatermesztés mellett döntöttek.

A Jim mögött ülő fiatal férfi az utóbbiak közé tartozott. Conrad Davisnek hívták, és a megjelenéséből ítélve az a pénz mégsem jött olyan könnyen, mint remélte. Jim alig várta, hogy megjavíttassák azt a gumit, és Conrad eltűnjön a városból. Mivel éveken keresztül beépített ügynökként dolgozott, jól működtek az ösztönei. Ennek a vékony és nyomorúságos külsejű férfinak nyilvánvalóan nem volt bankszámlája, ráadásul le volt lassulva, ami arra utalt, hogy használja is a drogot, amit termel. Ugyanakkor a dühös arckifejezése arról árulkodott, hogy nemcsak marihuánát szív, hanem metamfetamint is használ.

Jim bekanyarodott a benzinkútra, és mivel nemrég érkezett Grace Valley-be, nem vette észre, hogy a kávézó parkolójában a szokásosnál több autó áll. Az autószerelő műhely ajtaja nyitva volt, és odabent egy magas, izmos, napbarnított férfi állt. A haja ősz volt ugyan, de a válla széles, és az arca fiatalos. Az egyik kezében egy seprűt szorongatott, a másikban egy horgászbotot, mintha azon töprengett volna, melyiket használja. Amikor Jim kiszállt az autóból, és elindult a műhely felé, a férfi mindkettőt nekitámasztotta a falnak.

– Nem hittem volna, hogy ma ekkora forgalom lesz – jegyezte meg Sam.

Jim kezet nyújtott neki.

– Jim Post vagyok, June… izé… nos…

– Sam Cussler – mondta Sam, miközben kezet rázott vele. – És nagyjából tudom, ki vagy, fiam.

– Nagyon örvendek, Mr. Cussler.

– Nyugodtan szólíts Samnek, és nyögd ki végre, mi járatban vagy errefelé, mert várnak a halak! Szoktál horgászni?

– Amikor csak tehetem, Mr… illetve Sam.

– Helyes! Szükségünk van a jó horgászokra. – Sam vetett egy pillantást Conradra, aki lerángatta a platóról a lyukas kereket. – Alig bír vele, nem igaz?

Jim gyorsan visszament az autóhoz, elvette Conradtól a kereket, és odagurította a műhelyhez.

– Éppen a város felé tartottunk June-nal, amikor belebotlottunk ebbe a férfiba és a családjába. A felesége éppen szült, ezért June a segítségére sietett, utána bevitte a nőt, az újszülöttet és a két kislányt a kórházba, engem pedig magamra hagyott ezzel a pasassal és a lapos kerékkel. – Jim vetett egy pillantást a válla fölött Conradra, aki zsebre dugott kézzel állt az autó mellett. – Nem csak a gumira férne rá egy kis javítás…

Sam szemügyre vette az abroncsot, és füttyentett egyet.

– Az a csoda, hogy nem lyukadt ki hamarabb.

– Újat kell vennie?

– Valószínűleg. Megpróbálom megjavítani, de nem ígérek semmit.

– És ha eladnál neki egy újat? – kérdezte Jim, és gyorsan hozzátette: – Én kifizetem, aztán visszaviszem őt az autójához.

– Emiatt nem kell aggódnod, fiam. Majd én elviszem. Szerintem már nagyon várnak téged a kávézóban, nekem pedig ez a munkám, habár nem csinálom elég gyakran ahhoz, hogy adót fizessek utána.

Jim a kávézó felé fordult.

– Mindig ilyen sokan reggeliznek ott?

Sam elvigyorodott.

– Nem.

Jimnek leesett a tantusz, és bólintott.

– Nos, természetesen már alig várom, hogy mindenkivel megismerkedjem, de megígértem June-nak, hogy gondját viselem ennek a férfinak, és ha máris megszegem az ígéretemet, a jövőben talán nem fog megbízni bennem.

Sam meglepetten felvonta a szemöldökét. A születése óta ismerte June-t, és kételkedett benne, hogy Jim igazat mond. Azt gyanította, hogy itt valami másról van szó. Talán nem stimmel valami azzal a fiatalemberrel.

– Szerintem jobban tennéd, ha nem várakoztatnád meg őket a kávézóban – mondta végül.

– Csak gyorsan elintézem ezt, és utána azonnal odamegyek – fogadkozott Jim.

– Ahogy akarod, fiam.

Fél órával később Jim az utolsó csavart is meghúzta Conrad autójának a kerekén. Sam végül jó áron eladott neki egy felújított gumit.

Felegyenesedett, és megmozgatta a merev hátizmait. Nemrég odaadta a kabátját June-nak, és a hideg nem tett jót neki.

Tudta, hogy Sam is elvégezte volna ezt a munkát, de szemmel akarta tartani Conradot, mint egy zsaru a gyanúsítottat. Conrad a termete miatt nem volt veszélyes, de ha fegyvert is rejteget a csomagjaik között, akkor veszélyessé válhat. Samnek baja eshetett volna, ha kettesben marad vele.

– Kösz, cimbora – mondta Conrad. – Jövök neked eggyel.

– Semmivel sem tartozol nekem, kölyök. Ismered a rockporti kórházhoz vezető utat?

– Még nem döntöttem el, hogy odamegyek-e.

Conrad elmosolyodott, és kivillantotta hiányos fogsorát.

Jim vett egy mély lélegzetet, hogy megnyugodjon.

– Nem érdekel, hová mész, de nem akarom, hogy megint itt köss ki. Világosan beszéltem?

– Tetszik nekem ez a hely. Barátságosak az emberek.

Jim sarkon fordult, beült June autójába, és elhajtott, nehogy a végén még elkövessen valami ostobaságot. Talán a nyugdíjas évek mégsem lesznek olyan unalmasak, mint hitte. Főleg errefelé…

Miközben John felvetette Erline-t a kórház szülészeti osztályára, June bevitte a két kislányt a játszószobába, hogy ott várják meg az apjukat. Beszélt az egyik szociális munkással, arra az esetre, ha az apa nem bukkanna fel, és a gyerekeket átmenetileg gyámság alá kellene helyezni.

Miután mindent elintéztek, elindultak hazafelé.

– Végleg itt fog maradni? – kérdezte John. – Tisztességes nőt fog csinálni belőled?

– Te aztán nem kerülgeted a forró kását! Igen, úgy tűnik, hogy végleg itt marad.

– Micsoda megkönnyebbülés! És tényleg elvesz feleségül?

– Igazság szerint már az is megfordult a fejemben, hogy egyedül fogok felnevelni egy gyereket, mert már ketyegett a biológiai órám, és rengeteget dolgoztam. De mivel javíthatatlan romantikus vagyok, jobban örülök annak, hogy így alakult, habár nem így terveztem.

– Értem. Úgy teszek, mintha nem vettem volna észre, hogy nem válaszoltál a házassággal kapcsolatos kérdésemre. De mások is fel fogják tenni neked ezt a kérdést.

– Én is tudom. Már nem kergetek hamis ábrándokat.

– És az hogy lehet, hogy sohasem tettél említést róla? – kérdezte John.

– Nos, ez egy kicsit… bonyolult.

– Biztosra veszem, hogy az, de jobban tennéd, ha felkészülnél a kérdésre. Talán ezzel el tudod terelni a témát a házasságról. Nyugodtan tegyél egy próbát velem!

John ránézett June-ra, és elsimított egy szőke, göndör hajtincset a homlokából.

– Az állapotom dacára kevés időt töltöttünk együtt.

John füttyentett egyet.

– Ennél képlékenyebb választ nem is adhattál volna.

– Oké. Tavaly ismerkedtem meg vele. Az év elején. Körülbelül akkor, amikor a városba költöztél. Zárás után jött be a rendelőbe az egyik barátjával, aki megsérült. Éppen ezen a környéken jártak. Kempingeztek vagy vadásztak, vagy valami ilyesmi. Összevarrtam a barátja sebét, aztán néhány nappal később felbukkant nálam, hogy köszönetet mondjon. Kiültünk a tornácra, jeges teát ittunk, és egymásba szerettünk.

– Óóó, ez nagyon édes!

June figyelmen kívül hagyta a megjegyzést.

– Amikor ezen a környéken járt, ami ritkán fordult elő, együtt töltöttünk némi időt. Te is tudod, hogy nincsenek fogadók és szállodák a városban. Egyszer kivett egy szobát Westportban, az étterem mellett…

June rájött, hogy elég szórakoztató úgy hazudni, hogy közben nem is hazudik az ember. Olyan volt, mint a sakk. Emlékezni kellett arra, hogy melyik mezőn álltak a bábuk.

– Most felteszek egy nehéz kérdést – mondta neki John. – Hogy fogadta a hírt, hogy terhes vagy?

– Könnyű válaszolni rá. Nagyon örült neki.

– Ez csodálatos, June! – felelte őszintén John. Ő vizsgálta meg June-t pár héttel ezelőtt, és ő közölte vele, hogy már meglehetősen előrehaladott állapotban van. – Valóban nem sejtetted, igaz?

– Meg sem fordult a fejemben.

– Ezt nem akarom elhinni. Susan már három héttel a fogantatás után tudta, hogy terhes.

– Te elsősorban nőgyógyász vagy, John, és régóta együtt vagytok Susannel. Nyilvánvalóan megfertőzted őt is a gyanakvásoddal. És egyébként is, biztosra vettem, hogy nekem sohasem lesz gyerekem, legalábbis ilyen könnyen biztosan nem.

John elnevette magát.

– Nem védekeztél, igaz?

– Ezt meg honnan veszed? – kérdezte döbbenten June, mert a kollégája fején találta a szöget.

– A hozzáállásod egyértelműen erre utal.

Amikor behajtottak a városba, June majdnem szívrohamot kapott, mert a Valley Drive összes parkolója tele volt. Ez akkor fordult elő utoljára, amikor a városban elterjedt a hír, hogy June felvett egy jóképű orvost a rendelőbe, és az összes környékbeli nő látni akarta.

– Mi az ördög folyik itt? – kérdezte.

– Mintha nem tudnád! – dünnyögte John.

Amikor June vetett egy pillantást a kávézóra, megállapította, hogy zsúfolásig tele van. Jim a rendelőnél parkolta le az autóját, Elmer kocsija mellett, és mivel nem találtak parkolóhelyet, John megállt a mentőautóval az út közepén.

– Mindjárt elviszem a mentőautót a rendelőhöz, kitakarítom, és feltöltöm a készleteket. Erről viszont nem akarok lemaradni – közölte vele John, azután kiszállt.

– De John! Az út közepén parkolsz!

– Szerintem senkit sem fogok feltartani, mert mindenki a kávézóba igyekszik – kiáltott hátra a válla fölött a férfi.

June nem akart bemenni a kávézóba, de nem akarta ebben a helyzetben magára hagyni Jimet sem, ezért kiszállt, és elindult a bejárat felé. Amikor a vendégek meglátták, tapsolni és éljenezni kezdtek, a tömeg szétnyílt előtte, a férfiak megveregették a hátát, a nők pedig bátorítóan megszorították a vállát. A díszvendég a pult előtt állt a pap, a rendőrfőnök, Elmer és Sam társaságában, és mindannyian egy bögre kávét tartottak a kezükben.

Jim szemmel láthatóan sértetlen volt.

– Végre itt vagy! – kiáltotta izgatottan Elmer. – Adj neki egy kávét, George, de ne löttyints bele whiskyt, mert terhes!

– Apa! – suttogta döbbenten June.

Elvörösödött, és vetett egy dühös pillantást Jimre, de a férfi gyámoltalanul vállat vont, mire többen kuncogni kezdtek. George odanyújtott egy bögrét June-nak. Ő belenézett, és vágott egy grimaszt, mert tej volt a kávéban, és ő gyűlölte a tejet.

– Sajnálom, kicsim – mondta Elmer. – Tartani akartam a számat, de túlságosan izgatott vagyok. Azt hittem, unoka nélkül fogok sírba szállni. Voltál már ultrahangvizsgálaton? Tudjuk, milyen nemű lesz?

– Semmi közöd hozzá!

– Mikor lesz az esküvő? – kiáltotta valaki, és ezután záporozni kezdtek a kérdések:

– Mikor fogsz szülni?

– Hol bukkantál rá erre a fickóra? Elég nyilvánvaló, hogy nem környékbeli.

June hiába kapkodta a fejét, mert nem találta meg a felelősöket, de felfedezte a tömegben Susant, John feleségét, aki ápolónőként dolgozott a rendelőben, valamint Forrest bíró feleségét, akit mindenki csak Birdie-nek szólított. Ő volt June keresztanyja, és ő volt az anyja legjobb barátnője. Ezenkívül ott volt Burt és Syl Crandall a pékségből, Charlotte Burnham, aki a rendelő ápolónője volt, mielőtt nyugdíjba ment, és Jessica Wiley, a recepciós. Rengeteg barát és páciens gyűlt össze. A rendelő pedig valószínűleg bezárt.

Elmer körbejárt egy üveg whiskyvel, és löttyintett belőle egy keveset a kávékba. Utána átadta az üveget valaki másnak, visszament June-hoz, és adott egy csókot az arcára. Végül Jim felé biccentett, és kacsintott egyet.

– Elég jól állta a sarat, June. Egyedül nézett szembe mindenkivel.

– Könyörülj meg rajta, apa!

– Miért könyörülnék meg rajta? Nézz csak rá! Dagadozik a melle a büszkeségtől.

Jim elmosolyodott, és kuncogni kezdett. Nem dagadozott a melle a büszkeségtől, de valóban remekül állta a sarat, és June tudta, hogy sokkal tartozik neki ezért.

De mi van akkor, ha el fog menekülni?

Valaki odadugott egy bögrét Elmer orra alá.

– Hé, Doki! – figyelmeztette John.

– Adjatok inni Johnnak is! – adta ki az utasítást Elmer. – Szüksége lesz az italra, ha az üzlettársa férjhez megy, és legalább egy évig otthon marad a gyerekével!

A vendégek hangosan felnevettek, és June megint elpirult.

– Remélem, mindenkinek jutott, mert koccintani akarok az ifjú párra és…

– Már nem is olyan fiatalok – vágott Elmer szavába valaki.

Elmer felemelte a bögréjét.

– A lányomra, a jövendőbelijére és az unokámra!

– Éljen, éljen! – kiáltották a jelenlévők, és belekortyoltak az italukba.

June vetett egy pillantást a tejeskávéjára.

– Nem gondolod, hogy még korán van ehhez?

– Szerintem máris elkéstünk – felelte Elmer, és vetett egy jelentőségteljes pillantást June hasára.

June valójában hálás volt az ünneplésért, mert arra számított, hogy haragudni fognak rá. Tisztában volt azzal, hogy túlságosan öreg ahhoz, hogy egyedülálló legyen, és titkos szeretőt tartson, de ezt a gondolatot egyelőre félresöpörte, mert tudta, hogy piszkálni fogják emiatt, és ezt máris bosszantónak találta. Ráadásul a piszkálódás sohasem fog véget érni, ha nem teszi le a jelenlétükben a fogadalmat. Csakhogy minden egyes alkalommal, amikor az esküvőre gondolt, elvörösödött, és görcsbe rándult a gyomra.

– Mikor lesz az esküvő? – kérdezte Harry.

June tátogni kezdett, ezért Jim válaszolt:

– Még nem volt időnk arra, hogy kitűzzük az időpontot, úgyhogy adnotok kell nekünk egy kis időt.

– Úgy tűnik, nincs sok időtök – jegyezte meg valaki.

– Jobban tennéd, ha megsürgetnéd a dolgot, Jim!

A férfi felemelte a kezét.

– Ezt June-ra kell bíznotok, és szerintem elég nyilvánvaló, hogy még nincs felkészülve arra, hogy meghozza a döntést.

– Ugye nem fogsz megfutamodni? – kérdezte Elmer.

– Eszem ágában sincs – felelte Jim. – Úgy tűnik, errefelé nem a türelmükről híresek az emberek.

– De úgy hallottam, hogy a lányom már eléggé terhes.

– Attól nem lesz kevésbé terhes, hogy alaposan megfontolunk mindent – mondta Jim, mire néhányan felnevettek. – Kivárjuk a megfelelő alkalmat.

June hálásan rámosolygott a megmentőjére, habár biztosra vette, hogy Jim nem érti, miért nem rángatja őt máris az oltár elé.

Birdie keresztülverekedte magát a tömegen, és odalépett June-hoz.

– Jól hallottam? Még nem tűztétek ki az esküvő időpontját?

– Még nem volt időnk rá, hogy megbeszéljük, de ki fogjunk találni, mi legyen.

– Csak a holttestemen át! Úgy szeretlek, mintha a lányom lennél, és igenis lesz esküvő!

June megszorította a keresztanyja kezét.

– Ezt ránk kellene bíznod, te is tudod.

Birdie megpaskolta June kezét.

– Nagyon tévedsz. Ezt nektek kell rám bíznotok.

June vetett egy kétségbeesett pillantást Jimre, aki megcsóválta a fejét, mintha azt mondta volna, hogy: „Ez a te városod, és te vagy elbizonytalanodva?”

June érezte, hogy a baba megmozdult, és elmosolyodott. Birdie félreértette a mosolyt, és azt mondta:

– Na látod! Minden rendben lesz, kicsikém.

Fél órával és rengeteg öleléssel meg gratulációval később June és Jim kilépett a kávézóból.

– Remekül csináltad – mondta June a párjának.

– Te viszont nem nyújtottál olyan remek alakítást. Elég nyilvánvaló, hogy szándékosan kerülöd az esküvő témáját.