MARKOVICS BOTOND

BRANDON HACKETT

FELFALT

KOZMOSZ

Markovics Botond: Felfalt kozmosz

Copyright © Markovics Botond, 2023

ISBN: 978 963 598 160 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Boncz Éva, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

I.
A FÉNY KORA

EPSILON ERIDANI csillagrendszer | metapedia

Az EPSILON ERIDANI, köznevén RAN a Földtől 10,5 fényévnyire található, fiatal, alig egymilliárd éves, K2 színképosztályú csillag.

Három bolygója közül a legközelebbi, a Tanzer a csillagtól 0,6 csillagászati egységre kering, a második, a Shango, Jupiter-kategóriájú gázóriás, a harmadik, a Nomos kis méretű kőzetbolygó.

A TANZER (felfedezője Rachel Tanzer csillagász, 2179) vulkanikusan aktív, még formálódó bioszférájú kőzetbolygó, primitív életkezdeményekkel. A légnyomás és a légkör összetétele hasonló a Földéhez, azonban az alacsonyabb oxigénszint miatt a felszínén elengedhetetlen a légzőmaszk használata. Felszíni gravitáció 0,95 g.

További emberlakta csillagrendszerek: Alfa Centauri B: Uruk hold, Barnard csillag: Pacific és Lojang csillagvárosok, Ross 154 csillag, Elmore bolygó, Wolf 357 csillag: Fenrir bolygó, Tau Ceti: Lieberman-kutatóállomás

És lőn világosság

2426, Epsilon Eridani, Tanzer bolygó

Emily Schroeder még évtizedekkel később is élesen emlékezett az Univerzum haldoklásának elsőként észlelt pillanatára. Aznap este apjával, öccsével és kishúgával egy időre maguk mögött hagyták a civilizációt. Ez a Tanzeren nem volt nehéz, mert a bolygó néhány milliónyi lakója egy alig ötszáz kilométer sugarú, terraformált körön belül élt, amelyen túl egy egész érintetlen, idegen világ terült el.

Emily még most, egyetemi évei vége felé is szerette ezeket a családi kirándulásokat. Hanyatt feküdt a puha szivacstalajon, a Tanzer éjszakai égboltját bámulta, és elképzelte, ahogy édesanyja alt hangján csillagködökről, fekete lyukakról mesél neki, mint hajdanán, a Földön.

Azonban a Földtől tizenöt évnyi űrutazás választotta el, és már nem vágyott vissza oda. Az édesanyja pedig sok éve meghalt.

Gyorsabban kezdte venni a levegőt. Rutinszerűen arca elé húzta a derekán lógó légzőmaszkját, és nagyokat szippantott a maszk által kiszűrt, dúsított oxigénből, hogy csillapítsa az alacsonyabb oxigénszint okozta légszomját.

– Figyeljetek! – kiáltotta Diali, a tizenegy éves kishúga. Eléjük toppant, duplát koppintott pólója vállán, mire a ruha gyors ritmusú zenét kezdett lejátszani. Emily felkönyökölt, a mellette törökülésben, hajlott háttal ücsörgő apjuk is felpillantott, és fakón elmosolyodott.

Diali táncolni kezdett. Egyre tudatosabban és dinamikusabban mozgott improvizált és begyakorolt mozdulatokat keverve, de ami Emilyt igazán elvarázsolta, az húga átszellemült arckifejezése volt. Ilyenkor egy egészen másfajta, euforikus tudatállapotban járt.

– Ügyes vagy, csillag – mormolta az apjuk, de hangsúlyából Emily tudta, hogy nem figyel. Sosem figyelt. Édesanyjuk halála óta három lépéssel járt a jelen mögött, bozontos szakálla mintha széttört lelkének kuszaságát tükrözte volna.

Diali meghajolt, majd miután megtapsolták, párától gyöngyöző bőrrel Emily ölébe telepedett, és úgy csüngött rajta, mint egy majomkölyök. Arca elé húzott, áttetsző légmaszkja be-bepárásodott a tánctól még szaporább légzése miatt.

– Tegnap megint a Földről álmodtam – mesélte csillogó szemmel, és közben Emily hullámos haját tekergette az ujja köré. – Űrliften ereszkedtünk le, aztán elmentünk Európába, Afrikába és Vízióba, az úszó városba. Te is ott voltál.

– Tudod, hogy én soha nem megyek vissza a Földre – emlékeztette Emily.

– Álmomban mégis ott voltál.

Emily válasz helyett inkább szorosan magához ölelte húgát. Egyszer majd mindkét testvére el fog utazni a Földre, és a másfél évtizedes utazási idő miatt talán örökre el kell búcsúzniuk egymástól. Remélte, hogy ez a pillanat minél később jön el.

Egy közeli gejzír vízgőzt lövellt a magasba, akár egy bálna, a vulkanikus érmekavicsokat keresgélő Kaito nagy szökkenésekkel menekült a közeléből. Nedves hajjal letelepedett melléjük, és a kezére tapadt vízpermetet vigyorogva Dialira és Emilyre fröcskölte.

– Apa, szerinted mi történne, ha egy idegen űrhajó szállna le a Tanzeren? – kérdezte aztán, és a füle mögé tűrte hollófekete tincseit. Két évvel volt idősebb Dialinál, az utóbbi időben alaposan megnyúlt, mutálása is a végéhez közeledett, és ezt a mélyebb, férfiasabb hangját Emily még mindig nem szokta meg. – Vajon hogyan reagálna a kormány? Vagy a Föld?

– Ilyesmi nem fog megtörténni – csóválta a fejét az apjuk. – Még ha léteznének is idegen civilizációk, gyakorlatilag nulla az esélye, hogy észrevegyük egymást.

– Nem kérdés, hogy idővel észre fogjuk venni egymást!

– Nézd, fiam, a tudomány nem így működik.

Emily az egyetemen tudományos spekulációt tanult, amelynek alapja pont az ismert kereteken kívüli gondolkodás, ami mellett most Kaito is érvelt a maga egyszerű, ösztönös módján. Az apja viszont még a régi, lassan avuló tudományos világba született bele, és képtelen volt kilépni abból a merev keretrendszerből.

– Kaito kapitány majd megvédi a Földet – kotyogta közbe vigyorogva Diali.

– Te szoktad mondani, hogy szinte semmit nem tudunk az univerzumról – makacskodott Kaito, figyelmen kívül hagyva húga megjegyzését. – Bármi lehet odakint. Bármi!

– Túl sokat fantáziálsz.

Te pedig túl sokat korholod érte, gondolta Emily, és nem tudta megállni, hogy ne szóljon közbe:

– Az emberiség évszázadokon át rádióüzenetekkel próbált értelmes élet nyomaira bukkanni. A tachionkommunikáció felfedezése után aztán beláttuk, mennyire naiv gondolat volt ez, hiszen ha létezik a fény sebességénél sokkal gyorsabb kommunikációs forma, ugyan miért használná bárki a primitív és lomha rádióüzeneteket? A tachionok hamarosan talán az értelmes élet utáni kutatásban is kulcsfontosságú szerepet játszhatnak.

– Egyszer, a távoli jövőben, talán – mormolta az apja. – Viszont még ha fel is fedeznénk egy másik civilizációt innen sok ezer fényévnyire, ez a távolság túl nagy ahhoz, hogy valaha is találkozhassunk velük. Soha nem fog tudni bennünket meglátogatni egy idegen faj sem, ahogy mi sem őket.

– Nem mondhatod, hogy soha – erősködött Kaito.

Emily vállat vont. Nem volt most kedve ehhez a meddő vitához, inkább rálinkelt Fabióra a metahálón:

<A csillagokat bámulom, és éppen rád gondolok.>

<Haha, persze! Vagy várj, ez most komoly?>

<Hülye. Találd ki! Legközelebb tényleg eljöhetnél velünk.>

<Nem akarom elrontani a családi estéteket.>

<Ezt még te sem tudnád elrontani. Éppen idegen civilizációkról folyik a vita.>

<Talán legközelebb. Holnap lemegyünk a partra?>

<Naná! Hiányzol.>

<Te is. Tudod, mit csinálnék most, ha…>

<És itt álljunk is meg. Holnap majd esetleg élőben folytathatod. Jó éjszakát!>

Emily mosolyogva újra hanyatt feküdt a szivacstalajon. Holnap. A part menti sziklák közt megbúvó, titkos helyükre gondolt, és bizseregni kezdett a bőre, szinte érezte Fabio ujjainak lágy érintését.

– Mit vigyorogsz? – kérdezte kíváncsian Diali.

– Csak úgy – felelte fülig vörösödve, és hogy elterelje a témát, gyorsan a magasba mutatott. – Látjátok az Orion csillagképet? Ott, pont felettünk. Hasonlóan néz ki, mint a Földről, de a jobb karja, amiben két horgot tart, a Földről nézve valójában egy íj. Ez azért van, mert ilyen távolságból néhány csillag már szemmel láthatóan arrébb került. Látjátok?

Diali és Kaito melléje feküdtek, Emily pedig mesélni kezdett nekik a csillagkép legfényesebb csillagairól, a Betelgeuze-ről és a Rigelről, majd a mitológiabeli Órionról, az óriás termetű vadászról, akiről a csillagkép a nevét kapta. Pont, mint ahogy az édesanyjuk mesélt neki hajdanán, ehhez hasonló családi estéken a Földön, még mielőtt a testvérei megszülettek volna.

Tizenkét éves volt, amikor az édesanyját letartóztatták: a bűne mindössze annyi volt, hogy túlzottan éles kritikákat fogalmazott meg a Bekins család és az alfai kormány politikájával és jövőképével kapcsolatban. Nem sokkal később államellenes összeesküvéssel vették őrizetbe, a vád szerint titkos fejlesztési terveket akart kiszivárogtatni. Ez nyilvánvaló hazugság volt, mégis nyolcvan év börtönbüntetésre ítélték. Nyolcvan évre! Azért, mert kritizálni merte a Bekinseket.

Emily akkor még semmit nem értett az egészből, fogalma sem volt, milyen az, amikor a hatalom valakit meg akar semmisíteni. Az apjuk mindent megpróbált, többet is, mint szabad lett volna. Végül vesztegetés vádjával elítélték, és kiutasították a Földről. Tizenöt évet utaztak hibernálva a Tanzerre, és mire ideértek, az édesanyjuk öngyilkosságot követett el a börtönben.

Soha többé nem akart visszamenni a Földre. Gyűlölte azt a bolygót, az Alfa Föderációt és a Bekins családot.

Nemrég múlt huszonkettő, hamarosan lediplomázik, és szerencsére még itt, a civilizáció peremén is akadtak komoly kutatói lehetőségek. Mint például a tachionok, az örökké fénysebesség felett száguldó egzotikus részecskék, amelyek révén néhány hét alatt fényéves messzeségbe tudnak üzeneteket küldeni. És persze itt volt Fabio is.

A magasba pillantott, és egy szokatlanul fényes csillag vonta magára a figyelmét.

Fényessége ráadásul egyre erősödött, néhány másodperc múlva túlragyogott minden más csillagot, és már akkorára nőtt, mint egy pénzérme.

Egy szupernóva?

– Nézzétek! – Felmutatott az égre, és már mindannyian a szabad szemmel is érzékelhetően növekvő fényességet bámulták. Nem lehetett csillag.

Apjuk homlokráncolva felhívta linkjén a Kozmológiai Intézetet, aztán egy perc múlva felpattant.

– Induljunk haza – mondta sürgetően, és a távolban parkoló siklójuk felé ösztökélte őket.

– Apu, mi az? – kérdezte Diali, de ő is érezhette, hogy valami fontos történt, mert engedelmesen felkelt, és lesöpörte a nadrágját.

– Még nem tudom, csillag.

– Már akkora, mint a tenyerem – mondta izgatottan Kaito, miközben beszálltak a siklóba.

Emily a hazaúton végig a jelenségen gondolkodott. Az első percekben még biztos volt benne, hogy szupernóva, azonban ezt mostanra elvetette. A szupernóvák felvillannak, fényességük aztán hetekig erősödik, de nem ilyen gyorsan, és nem ilyen, fényudvar nélküli, egyenletes fénnyel. A jelenség már most intenzívebben ragyogott, mint bármely korábbi szupernóva.

De akkor mi lehet?

Repülés közben a bolygó három meghatározó színe váltakozott alattuk: a kékesfehéren csillogó jégtakaró, a megkövült, obszidiánfekete lávamezők és a barnás árnyalatú, végeláthatatlan szivacstelepek, amelyek vízgőzt vontak ki a levegőből, és oxigént termeltek.

Amint a sikló elérte a terraformált életkör peremét, egy negyedik szín vált uralkodóvá: a földi mezők, erdők birodalma, amit azonban a narancsvörös Ran csillag fényében zöld helyett narancssárgának láttak.

Beértek Prosperóba, a bolygó egyetlen nagyvárosába. Apjuk kirakta őket a házuknál, aztán továbbrepült a fortyogó őstenger partján álló Kozmológiai Intézetbe. Emily a testvéreivel kiült a léghártyával hermetikusan védett erkélyre, és a fényjelenséget bámulták. Jaspensék a szomszédban kerti partit tartottak, múlt századi, földi dalokat hallgattak, de közben a vendégül látott ismerősökkel együtt ők is az éjszakai ragyogást lesték.

Diali Emily ölében aludt el, Kaito pedig a kanapén mellette kuporogva. Emily rövid küzdelem után elküldte őket lefeküdni, utána maga köré csavart egy pokrócot, és egy pohár fehérborral visszament az erkélyre. Rálinkelt Fabióra, aki szintén a fényjelenséget nézte, aztán arról kezdtek el az éjszakába nyúlóan beszélgetni, hogy vajon mi lehet az. Hajnali kettőkor végül Fabio azt javasolta, menjenek aludni.

Emily elköszönt tőle, aztán kihozott még egy pokrócot meg egy kis bort, majd tovább figyelte az égi fényt.

Apja reggel hatkor nyilatkozott a metahálón. A Tanzer kormányzónőjével, Raisa May Wilforddal közösen tachionjelentést küldtek a Földre, ami egy hónap múlva ér majd csak oda. Apja felvette a szakértői pózt, és mint Obrad Schroeder csillagászprofesszor arról beszélt, hogy a Bell Burner űrteleszkóp és a felszíni mérőeszközök első adatai alapján élettanilag veszélyes sugárzás nem mérhető, a fény főként ibolyántúli, látható és infravörös tartományú sugárzásból tevődik össze, kisebb mennyiségben más frekvenciájú elektromágneses sugárzást is tartalmaz a gamma- és röntgensugaraktól a rádióhullámokig. Pont, mint a Tanzer csillaga, a Ran, vagy a Nap fénye. Egyértelműen igazolni tudták azt is, hogy nem szupernóva, nem gammavillanás, se nem csillagrobbanás.

– A jelenség létezésére jelenlegi ismereteink alapján egyelőre nem tudunk magyarázatot adni – vallotta be végül. – Ezért Anomáliának neveztük el.

Arra a kérdésre, hogy veszélyes-e a Tanzerre vagy a Földre, apjuk homloka ráncokba gyűrődött, és ebből Emily rögtön tudta, hogy nincs egyértelmű válasza.

– Az Anomália tőlünk nagyon messze van, így ennek kicsi a valószínűsége. Azonban mindenképpen további vizsgálatok szükségesek, hogy megértsük, pontosan hogyan is illeszkedik az univerzumról alkotott ismereteinkbe.

Emily a tegnapi ruhájában hevert az ágyán, és egyre csak töprengett.

Az Anomália a hajnal közeledtével lassan eltűnt a látóhatár mögött, eközben a másik irányban elkezdett felkelni a Ran. Lehet, hogy mostantól nappal a Ran világít, éjszaka pedig az Anomália? Sőt, ha tovább tart a növekedés, lehet, hogy az év egyik felében az egész éjjeli égbolt is világítani fog? Ha hónapokon át nem lesz éjszaka, az biztosan megzavarja a helyi élővilágot, ahogy az embereket is. És milyen hatással lesz ez a fény a Tanzer hőmérsékletére? Idővel megboríthatja a Tanzer klímáját is.

Apja nyúzott arccal ért haza, de aztán Emily rájött, hogy az alig másfél órányi alvás után ő sem nézhet ki jobban: hiába állított a testfunkcióit szabályozó biokontrollján, a fáradtságtól így is elnehezültek a tagjai.

– Tudsz majd foglalkozni a gyerekekkel? – kérdezte kopott hangon az apja, és a kanapéra dobta fahéjszínű kötött pulóverét. – Néhány órát alszom, aztán megyek vissza.

– Persze – felelte Emily. De hiszen mindig én foglalkozom velük… – Megtudtatok valami újat?

– Egyelőre csak elméleteink vannak.

– Azon gondolkodtam, mi van, ha az Anomália fényessége nem fog csökkenni, és nem fog hetek múlva elhalványulni, mint egy szupernóva. Milyen hatással lenne ez a Tanzerre? Lehet, hogy érdemes lenne beszélni Jorghe professzorral a bioszféra tanszékről egy hipotetikus klímamodell kapcsán. Szerencse, hogy éppen a hűvös periódusba megyünk át, és mire a Tanzer a Ran átellenes oldalára kerül, eljön a meleg periódus, de persze ekkor meg a napos oldalon fog megnőni a fénymennyiség, és nem tudom, hogy ez mit…

– Hé, hé, lassíts! – figyelmeztette az apja. – Aludtál legalább valamennyit?

– Nem igazán – pislogott zavartan Emily, de a gondolatai tovább száguldoztak. – Mit gondoltok, mi bocsáthat ki ilyen intenzív fényt? Lehet, hogy egy egész csillagköd robbant be? Egy ilyen folyamatot már korábban észre kellett volna vennünk, nem? Vagy mi van, ha egy távoli galaxis, milliárdnyi csillag robbant fel? De nem, egy galaxis túl messze van ehhez, ráadásul egyre kevésbé olyan, mint egy robbanás okozta fényjelenség. Ti mit gondoltok?

Apja a fejét rázta.

– Még folyik az adatok kiértékelése. Elsőként megpróbáljuk meghatározni a távolságát.

– És ha a tágulási szakasznak soha nem lesz vége? – A hirtelen jött kérdéstől Emily maga is megijedt.

– Az képtelenség – rázta a fejét az apja, homlokán összeszaladtak a ráncok.

– De mi van, ha mégis? Mi van, ha az Anomália alapjaiban kérdőjelez meg mindent, amit az univerzumról tudunk?

Apja komoran csak annyit felelt:

– Ki fogjuk deríteni, mi ez.

AZ ŰRSÁRKÁNYOK FOGSÁGÁBAN

(neuráma-forgatókönyv, 2424)

Ötlet: Kaito Schroeder és Diali Schroeder,
de Emily Schroeder is besegített

Írta: Kaito Schroeder

Dennis Douchet neurámaproducer figyelmébe a Földön,
a Linksterben

Sztori:

Miután az űrsárkányok fogságába esik, a meggyötört és rabszolgává tett Kira hercegnő a Sárkányvilágon bármire képes a szabadulásért…

Schroeder szeme

Két hónappal később az Anomália már az éjszakai égbolt tizedét elnyelte, és egyértelművé vált, hogy nem csupán egy átmeneti csillagászati jelenség. Nappal a Ran világított, éjjel pedig az Anomália fénye áradt mindenhonnan, és ez felbolygatta a Tanzer életét. Az éjszakák enyhébbé váltak, sokan álmatlanságra panaszkodtak, mások ingerültebbek lettek, és akadtak, akik rettegni kezdtek a fénytől.

Emily az elsötétített ablakok mögött is szemkötővel aludt, de a fény mintha így is bekúszott volna a bőre alá. Nagyon várta már, hogy a Tanzer a Ran túloldalára kerüljön, így az Anomália nappal világítson, és végre visszakapják az éjszakát.

Sosem gondolta, hogy egyszer ennyire vágyni fog a sötétségre.

A Tanzer és a Föld között hatvan csillaghajó ingázott. Félévente érkeztek, mindegyik tizenöt évig repült idáig, majd rövid itt-tartózkodás után ugyanennyit vissza a Földre.

A Viking egy hete állt keringési pályára, és kezdte meg az új telepesek felélesztését és a ki-, majd berakodást, azonban az érkezésére szervezett Csillaghajó-utcabálra a szokásosnál kevesebben látogattak ki a Felfedezés térre. A léglámpások színes kavalkádjából az éjszaka ellenére szinte semmi nem látszott az Anomália fénye miatt, és Diali hiába készült izgatottan a fellépésére, tánccsoportja műsora alatt csak egy maroknyi ember lézengett a pódium körül, de ők is inkább a hipnotikus fényt bámulták.

– Ez nem igazság! – mondta a fellépés után dühösen Diali. – Hülye Anomália!

Visszaérkeztek a Földről az első adások, amelyekben mind az apjukról beszéltek: Obrad Schroeder, az Anomália felfedezője. Schroeder professzor, az Anomália szakértője.

Aztán váratlanul egyre több földi adás már nem Anomáliaként hivatkozott a jelenségre, hanem egymástól átvéve az új kifejezést, Schroeder szemének kezdték nevezni.

Amikor az apja először szembesült az új elnevezéssel, fújtatva járkált fel-alá, mint egy bika. Emily megértette a reakcióját. A Földnek nem volt joga megváltoztatni, pláne a családjuk nevét ráaggatni. Diali és Kaito egészen másként gondolták, percekkel később lerobogtak az emeletről, és egymás szavába vágva kezdték magyarázni, hogy most aztán a Földön mindenki megismeri a Schroeder nevet.

– Schroeder szeme! – ismételte áhítattal Diali. – Ugye, milyen szuper, Emily? Ugye?

Emily kényszeredetten bólintott. Testvérei megpróbáltak maguk is megmártózni a hírnévben, ő viszont egyszerűen csak büszke volt az apjára. Talán még az Alfa Föderációt irányító Bekins családnak is eszébe jutott, hogy hajdanán mit tettek vele és a feleségével. Remélte, hogy apja legalább egy kis elégtételt érez, amiért ő számolhat be a Földnek a legújabb eredményekről.

Aznap az apjuk kivételesen hazaért vacsorára, de örömtelenül ette az autoséf barna mártásos hússzeletét, közben csendben hallgatta Dialit és Kaitót, akik arról csacsogtak, hogy milyen híres lett a családjuk. Emily lopva komor arcvonásait vizslatta, és arra gondolt, mennyivel fiatalosabb lenne, ha levágatná a bozontos szakállát. Bárcsak újra tudna mosolyogni, mint régen, a Földön, de talán ez a felfedezés és az ezt kísérő pezsgés felrázza kicsit.

Apja kezében félúton megállt a villa. Lassan visszatette a tányérra, hátratolta a székét, és felállt.

– Mindjárt jövök – mondta, és megkocogtatta a halántékát. – A Vikingről keresnek.

Azzal kisétált az előtérbe.

Emily azon töprengett, mit akarhatnak az űrjárók az apjától.

A csillaghajók személyzete mindig távolságtartóan viselkedett: csak ritkán ereszkedtek le a felszínre, elvégezték a ki- és berakodást, aztán indultak is vissza. Kizárólag a kormányzóval egyeztettek, és sosem vegyültek.

Biztos volt benne, hogy csak a Schroeder szeméről lehet szó.

Apja sápadt arccal tért vissza. Nem ült le, helyette tétován az ablakhoz sétált, és kibámult rajta.

Emily keze ökölbe szorult. Megtörölte a száját, odament hozzá.

– Mi történt? – kérdezte halkan.

– Ne most – kérte az apja. – Ne előttük.

Emily tompa nyomást érzett a halántéka tájékán. Kaito és Diali éppen az Űrsárkányok legújabb neurámaepizódjairól beszélgettek, el is felejtette, hogy a tachionfolyamon ma értek ide az újabb kalandok. Hármasban szokták nézni, de reggel azt mondta nekik, hogy nem ér rá, nyugodtan nézzék meg nélküle.

– Befejeztétek? – kérdezte a testvéreit. – Akkor sprint a szobátokba!

Kaito Emilyre pillantott, aztán az apjukra, végül újra Emilyre.

– Mi történt?

– Semmi – felelte Emily. – Csak beszélni szeretnék apával.

– A Schroeder szeméről? Azt én is hallani szeretném.

– És én is! – vágta rá Diali.

– Nem arról – rázta a fejét Emily, és megpróbálta minden létező tekintélyét latba vetni. – Gyerünk, kilövés az emeletre!

Az öccse szeme résnyire szűkült, és Emily biztos volt benne, hogy átlát rajta. Kaito újra az apjukra pillantott, aki még mindig nekik háttal állt az ablak előtt, aztán felállt, és intett Dialinak.

– Gyere, meglinkeljük Fedorékat, és Berzerkezünk egyet.

Amint feldübörögtek a lépcsőn, Emily ismét az apjához fordult.

– Mi történt? – kérdezte újra, de arra gondolt, biztosan hallani akarja-e a választ?

– Gregor Mänsklig kapitány az Alfa Föderáció kormányának képviseletében tájékoztatott, hogy… – grimaszt vágott – a Schroeder szeme miatti rendkívüli helyzetre való tekintettel visszavonták a Földről való kiutasításomat. Az Alfa egy kiemelt kutatócsoportot hoz létre a jelenség vizsgálatára, és… egy vezető állást ajánlottak fel. A Földön.

– Hogy mi? – döbbent meg Emily. – A Földön? Ennek nincs semmi értelme! Büszke vagyok rád, és örülök, hogy rehabilitálni próbálnak, de miért akarnák, hogy visszautazz a Földre? Mit hisznek, mi ez? Tizenöt év múlva érnél csak oda, addigra ki tudja, látszik-e még egyáltalán ez a jelenség. Ráadásul távolabb is kerülsz tőle, mint most.

Apja lehunyta a szemét.

– Itt nagyon korlátozottak az eszközeink. Ez egy hosszú távú kutatói megbízatás. Nagyon magas pozíciót ajánlottak, és olyan technológiai hátteret, amiről itt, a világ végén csak álmodhatunk. És a jelenség nem fog eltűnni.

– Nem rángathatnak vissza csak úgy! Pláne azok után!

– Ez ennél bonyolultabb. A Tanzer az Alfa kolóniája. Tőlük függ a Kozmológiai Intézetben betöltött pozícióm, az alapjövedelmem, hogy milyen házban élünk. És a ti jövőtök is. Alfa Föderációs polgár és alkalmazott vagyok. Egy ilyen, magasról érkezett felkérésre nem mondhatok nemet.

Emily ekkor meglátta apja szemében a csillogást. A vágyat.

– De nem is akarsz, ugye? El fogod vállalni. És velünk mi lesz? Itt akarsz hagyni bennünket?

– Dehogyis! Ti is jöttök velem. Mindannyian hazamegyünk a Földre!

– Haza… – motyogta Emily. Apja át akarta ölelni, de ő tiltakozóan felemelte a kezét, és megrökönyödve lépett hátrébb. – De hát a Tanzer az otthonunk! Itt van az életünk, itt vannak a barátaink. Én… én nem akarok visszamenni a Földre.

– Ne csináld ezt, Emily! – Apja homlokán mély ráncok jelentek meg.

– Azok után, ami anyával történt? Nem, apa. Nem. És… és Kaito és Diali?

– Mindegyikőtök maga fogja eldönteni, hogy mit szeretne.

Emily hitetlenkedve meredt rá.

Kaitóra és Dialira bízná a döntést?

Hát persze, neki így a legkönnyebb! Megértette, mire megy ki az egész. Hiszen a testvérei évek óta vágytak a Földre, és biztos, hogy lelkesedni fognak az ötletért. Pontosan azt teszik, amit az apjuk szeretne.

Ez itt kizárólag kettőjükről szól, arról, hogy a család az első, ő pedig az évek folyamán ki nem mondva átvette az anyaszerepet, és most az lenne a kötelessége, hogy újra adjon fel mindent.

– Nem viheted őket magaddal a Földre – mondta halkan. – Most még nem. Túl korai! Majd egyszer, ha felnőttek.

– Ezt nem te döntöd el. És ne butáskodj! Mindannyian utazni fogunk.

Emily Fabióra gondolt. Az egyetemre. Prosperóra, a tanzeri obszidiánmezőkre és a gejzírekre. A barátaira. A békére és a biztonságra. Ha a Földre gondolt, hányingere támadt. Emlékezett az utolsó hónapok folyamatos rettegésére. És édesanyja fájdalmas mosolyát látta maga előtt, amikor utoljára beszéltek.

– Ne félj, kicsim – mondta lágyan, de végtelen szomorúsággal a hangjában.

És mire a Tanzerre értek, már rég halott volt.

Nem. A Földre nem. Soha többé.

– Én nem megyek – jelentette ki, és tompa fájdalom nyilallt a bordái alá. – Itt van az életem, ide köt minden.

– Emily…

– Nem – keményedett meg a hangja az egyre erősödő bizonyossággal. – Nem. Ez az én döntésem.

– És a testvéreidre nem gondolsz?

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani! Úgy tudtam! Velük zsarolsz megint…

– Zsarollak? Emily…

– Igen, zsarolsz. A magad módján. Tudod, hányszor toltad már rám a felelősséget az évek során? Vagy fel sem tűnt, hogy pótanyát csináltál belőlem? Hányszor voltál mellettünk, amikor szükségünk lett volna rád? Hányszor? Tizenéves korom óta én törődöm velük, és ez neked így nagyon kényelmes volt. És most, amikor az egyetlen racionális döntés az lenne, ha itt maradnak velem, és majd ha felnőnek, utánad mennek, ha akarnak… Akkor nem mered meghozni ezt a döntést.

– Azt hiszed, nekem nem fáj édesanyád halála? Azt hiszed, nekem könnyű? Azt…

– Na ne! Ezt ne. A mártírelőadásodra végképp nem vagyok kíváncsi!

Emily visszanyelte a könnyeit, fogta a kabátját, a légzőmaszkját, és kimenekült a házból. Csak az utcán eredtek el a könnyei. Kétségbeesetten linkelt rá Fabióra, hogy találkozzanak.

Az étkezőasztalt ülték körül, és miután az apjuk elmondta, mi történt, Emily az öccsét és a húgát figyelte. Tudta, hogyan fognak reagálni, de amikor megszólaltak, mégis elszorult a torka, és a sírás fojtogatta.

– Menni akarok – jelentette ki izgatottan Diali. – Nem hagyunk egyedül, apu.

Kaito lelkes vigyorral bólintott:

– Miért kérdés ez egyáltalán? Ha te mész, mi is megyünk, igaz? Hiszen a Földről beszélünk! – Emily felé pillantott, ám ő elkapta a tekintetét. Azt hitte, felkészült erre a pillanatra, de most rájött, hogy erre nem lehet felkészülni.

És látta apja szemében a diadalittas csillogást. Mintha ez valami küzdelem lenne a testvéreiért.

– A Föld! – suttogta áhítattal a húga, arca kipirult a boldogságtól. – El sem hiszem! Megyünk a Földre!

– Te… – Kaito mosolya lassan lehervadt. – Te nem akarsz jönni, igaz?

– Mi? – Diali döbbenten fordult Emily felé. – Ez most komoly? Nem, ez baromság! Persze hogy jössz!

Emily lehunyta a szemét.

– Nem. Én itt maradok a Tanzeren.

Diali odaszaladt hozzá, és erőszakosan belecsimpaszkodott.

– Muszáj jönnöd! Nélküled… – Elakadt, mert amit mondani akart, hogy nélküled én sem akarok menni, nem lett volna igaz. A Föld iránti vágy túl mélyen gyökerezett benne. – Jönnöd kell! – mondta végül dühösen.

– Sajnálom, de nem. Az én életem itt van, a Tanzeren.

– Ne már! Kérlek, kérlek, gyere! – nyüszített Diali, és sírásra biggyedt a szája. – Nem lesz semmi baj! Apu fontos ember lett, szükségük van rá.

– Nem megyek vissza – ismételte Emily, de elcsuklott a hangja. – Nem akarok.

Diali elpityeredett, és görcsösen kapaszkodott Emilybe.

– Kérlek, kérlek! – Emily lágyan megsimogatta Diali fejét. A húga váratlanul megfeszült, és dühösen a szemébe nézett. – Fabio miatt van, igaz? Őt választod helyettünk? – Kifeszítette magát az ölelésből. – Azt a hülye Fabiót! Ő fontosabb, mint mi.

– És te mit választasz? – kérdezte élesen Emily. – Neked mi a fontosabb? Én vagy a Föld?

– Emily, ez nagyon önző volt – jegyezte meg az apja.

– Szerintem neked kellene itt a leginkább csendben maradni, ha önzésről beszélünk – felelte ridegen, miközben Diali sírva felrohant a szobájába.

Kaito a tányérját bámulva turkálta a vacsorája maradékát.

Emily másnap leült a testvéreivel beszélgetni, és megpróbálta elmagyarázni nekik, hogy miért nem akar a Földre menni, de elmondta azt is, hogy megérti, ők viszont miért akarnak. Az egyértelművé vált, hogy a döntéseik sziklaszilárdak, nem is próbálták győzködni egymást.

– Előbb-utóbb mindenképpen elmentetek volna – sóhajtotta Emily, és mosolyt erőltetett az arcára. – Persze, azt nem gondoltam, hogy ilyen hamar megtörténik.

Innentől kezdve az indulásig hátralévő egy hét minden percét együtt töltötték. Mindennap hosszú órákat sétáltak Prospero utcáin, felkeresték az összes helyet, amihez közös gyerekkori emlékek fűzték őket, és újra együtt aludtak Emily hatalmas ágyán összekuckózva, ahogy évekkel korábban.

Végül együtt pakolták össze Kaito és Diali holmiját az utazáshoz.

– Amikorra odaérünk a Földre – mondta Kaito Emilynek az egyik délutáni sétájuk alkalmával –, te már majdnem negyvenéves leszel, míg mi ugyanannyi, mint most.

– Ez nem igazság – suttogta a kishúguk.

Leértek a tengerpartra, ahol Diali és Kaito még utoljára megbámulták a bolygó névadója és felfedezője, Rachel Tanzer csillagász eget kémlelő bronzszobrát, aztán felültek a móló melletti óriáskerékre, és miközben a kis kabinban egyre feljebb emelkedtek, karamellás sült gesztenyét majszoltak. A sötéten fortyogó őstenger felől kénes illatú, meleg légáramlat borzolta össze a hajukat.

Diali mohón falta a gesztenyét, aztán egy ragacsos darab kicsúszott az ajkai közül, és barnálló foltot hagyott a pólóján.

– Már megint hogy eszel! – csattant fel Emily.

– Bocs.

– Ennyi? Bocs? Mi lenne, ha inkább odafigyelnél? A Földön nem leszek ott, hogy apa helyett is figyeljek rátok.

– Ne haragudj! – felelte megszeppenve Diali, és összébb kuporodott az ülésen.

Némán ücsörögtek tovább, és Prospero házait bámulták.

– Ez elég bunkó volt, Em – jegyezte meg kicsit később Kaito.

– Tudom – felelte elszoruló torokkal. Korábban sosem beszélt így Dialival, bármilyen hülyeséget is csinált. – Sajnálom. Sajnálom! Ne haragudjatok rám…

Nem akarta, hogy így emlékezzenek vissza rá.

Másnap fellépcsőztek a Süvöltő-kilátóba, és a sziklás magaslatról a légzőmaszkjukba lihegve néztek le a völgyben elterülő városra. Egészen az őstengerig elláttak.

A kilátóban Emily megfogta Diali és Kaito kezét, és megígérte nekik, hogy amíg úton lesznek, folyamatosan üzeneteket fog küldeni, hogy éppen mi történik vele. Így amikor megérkeznek a Földre, mindent bepótolhatnak.

Diali az ölébe fészkelődött, és miközben Emily hajtincseit csavargatta az ujjai körül, újra kérlelni kezdte, hogy jöjjön velük.

Emily előre felkészült egy ilyen pillanatra, mégis vissza kellett nyelnie a könnyeit, miközben azt magyarázta Dialinak, hogy a családok szétválása természetes folyamat. Mindannyiuknak saját élete van, saját vágyaik, álmaik, amelyek különböző irányokba terelik őket. Ő ugyanúgy kérlelhetné őket, hogy ne hagyják itt, de nem teszi, mert tiszteletben tartja a döntésüket.

– Nem akarom – szipogta Diali.

– Nemrég tanultam a szabad akaratról és a determinizmusról – mondta Kaito. A távolba révedt, és ebben a pillanatban nem kamasznak, hanem fura kis öregembernek nézett ki. – Mi van, ha tényleg nincs szabad akarat, és ez nem a mi döntésünk?

– Márpedig a miénk – felelte keserűen Emily. – Nem bújhatunk ki a felelősség alól.

– De mi van, ha csak azért hisszük ezt, mert amíg maga az akarat meg nem jelenik, fogalmunk sincs, mit fogunk tenni?

– Ez igaz? – kérdezte Diali. – Ezért van? Lehet, hogy nem a mi döntésünk?

– Ez egy filozófiai elmélet, semmi több. A valóság sajnos nem így működik.

– Most pont olyan vagy, mint apa – jegyezte meg Kaito.

Emily összepréselte az ajkát, és nem válaszolt. Ha ettől könnyebb lesz számukra az elválás, higgyék csak azt, hogy nem az ő döntésük.

Túl gyorsan érkezett el az indulás napja.

Emily szomorúan nézte, amint egy hordárbot a transzfersiklóba pakolja a testvérei és az apja csomagkonténereit, majd elsuhan az űrkikötő felé. A legtöbb holmit itt hagyták, hiszen nem volt rá szükségük, de a ház mégis mintha kiürült volna, és Emilyre rátört a rettegés. Most fogta fel igazán, hogy hamarosan teljesen egyedül marad.

Előző este vendégül látták Diali barátnőit a tánccsoportból. Shanti, Jeva és Carmen Dialival együtt bőgtek, miközben a nappali kanapéján fagylaltot kanalaztak. Kaito ezalatt a haverjaival lógott a tengerparton, és amikor este hazaért, sörszag áradt belőle, de Emily nem szólt egy szót sem.

Délelőtt Fabio is átjött elköszönni a családtól. Fekete bőrdzsekijében zavartan toporgott, és alig szólalt meg, Emily mégis örült a jelenlétének.

Diali és Kaito még utoljára végigjárták a házat, Diali hangosan elköszönt minden szobától, aztán beléje kapaszkodott, és percekig szorította magához. Emily megkérte Fabiót, hogy az űrkikötőbe már ne kísérje el őket, mert a végső búcsút egyedül kell végigcsinálnia. Fabio gyengéden megcsókolta.

– Itt leszek, amikor… visszajössz – súgta a fülébe.

Végül az apjával és a testvéreivel beszálltak a siklóba, és elindultak az űrkikötő felé. Emily végig Kaito és Diali kezét szorongatta, és azt akarta, hogy ez a repülőút soha ne érjen véget.

Az utolsó pillanatokban mintha a szívét akarták volna kitépni. Potyogtak a könnyei, miközben sorra ölelte meg őket, először apát, és azt suttogta a fülébe, hogy mindennél jobban vigyázzon a testvéreire, aztán Kaitót, akinek azt mondta, ne hagyja, hogy bárki elnyomja az álmait, és csak azzal foglalkozzon, amit igazán fontosnak érez. Láthatóan Kaito is akart valamit mondani, de végül csak egy szomorú mosolyra futotta tőle.

Diali úgy bújt hozzá, mintha soha többé nem akarná elengedni. Emily a tőle való búcsútól félt a legjobban. Apa és Kaito hajlamosak voltak elfojtani az érzéseiket, Diali viszont ráöntötte minden fájdalmát. Emily még utoljára kishúga világosbarna hajába szagolt, aztán két tenyere közé fogta keskeny arcát, hüvelykujjaival letörölte a könnyeit, és csillogó, ibolyakék szemébe nézett. Igyekezett az emlékezetébe vésni húga legapróbb vonásait, szemöldöke rezdülését, lefelé görbülő, remegő ajkát.

Aztán a pillanat elszállt, Diali hátat fordított, többet nem is nézett vissza, de a válla rázkódásából látszott, hogy zokog.

Emily az űrkikötő fogadóteraszáról nézte végig, amint a V alakú transzporthajó dübörögve a magasba emelkedik, majd percek múlva eltűnik a felhők között. Még vagy egy órát könyökölt a korláton a semmibe révedve.

Nem akart hazamenni az üres házba, egy üres városban, egy üres bolygón.

Miközben a Viking felé emelkedtek, Kaito és Diali egymás kezét szorongatták.

Kaito Emilyt látta maga előtt, ahogy a búcsúzás közben falfehér arccal és zsebre dugott kézzel áll előttük. Amikor az arca halványulni kezdett, újra lejátszotta magának a lencsekamerája által rögzített utolsó perceket. Emlékezni akart a nővérére és a búcsú fájdalmára.

Aztán Mia DaShelle-re gondolt a tancsoportjából, akinek már sosem fogja elmondani, hogy szerelmes belé. Előző nap a haverok az otthonról kicsempészett söröktől mámorosan arra biztatták, hogy linkeljen rá Miára, és valljon szerelmet, de azt mondta nekik, hogy már úgyis mindegy. Mire megérkeznek a Földre, Mia közel harmincéves lesz, és soha többé nem fognak találkozni.

Az ég kékje lassan feketébe tűnt át, és felbukkantak a csillagok. Legalábbis a világűr egyik felén, mert a másik irányban vakító, gyöngyfehér fényesség uralta a látómezőt.

– Nézzétek! – hajolt az ablakhoz. – A Schroeder szeme!

– Igen… – felelte tűnődve az apja, oda sem nézve.

– Nem érdekel – mondta rekedten Diali, és direkt elfordult.

Kaitónak bűntudata támadt, de mégsem tudta levenni a szemét a fényről.

A Viking hengeres törzse körül lomhán forgott a kerék alakú utasmodul, Kaitónak a prosperói tengerparti óriáskerék jutott róla eszébe. A mikrometeoroktól rücskös, kúp alakú orrpajzs fogja megvédeni őket, miközben a fénysebesség héttizedével száguldanak a Föld felé.

Aztán a tanzeri tachionátjátszó állomás több ezer kilométeres, tölcsér alakú tükörrendszere vonta magára a figyelmét, és tátott szájjal nézte az óriási űrobjektumot. Ahogy Emily régen elmagyarázta, a mágneses csapdarendszer befogja a Föld irányából érkező, fénysebesség felett száguldó tachionfolyamot, aztán a másodperc törtrésze alatt lefejtik a hozzájuk kapcsolt információt, közben kódolják a visszaküldendő adatokat, majd a gyűrűcsapdából visszaáramoltatják a részecskéket a Föld irányába.

A Viking űrkísérői kristályosodásgátlót fecskendeztek a vénájukba, aztán az utolsó néhány tucat utassal együtt befeküdtek a hibernátorokba, és miközben az altatógáztól a külvilág egyre homályosabbá vált, Kaito újra Emilyre gondolt, és arra, hogy a Földet választotta a nővére helyett, de aztán elhessegette a maró gondolatot. Sem ő, sem Diali nem tehet róla, hogy Emily nem jön velük.

A hibernációban az volt a legjobb, hogy ugyan az elalvás és az ébredés között rengeteg idő telik el, de számára csak egy pillanatnak fog tűnni.

Mire felébred, már a Földön lesznek.

Abena Seidu

A ZÖLD FORRADALOM

avagy a Föld megmentői és új urai

(New World History Books, Független Ausztrália, 2440)

Kis koromban sosem értettem, hogy a 21. századi emberiség hogyan lehetett annyira szűk látókörű, hogy amikor már ott lebegett a fejük felett a klímakatasztrófa, akkor sem voltak képesek hosszú távon gondolkodni.

A zöld forradalom az utolsó utáni pillanatban tört ki, amikor egyes országok közt már évek óta véres vízháborúk dúltak, az óceánok vízszintemelkedése százmilliónyi embert űzött el az otthonából, amikor az egyre fokozódó migrációs hullámok miatt a fejlettebb államok falakat húztak maguk köré, mások hadsereggel és nukleáris rakétákkal fenyegetőztek, a globális időjárás pedig egyre szélsőségesebbre fordult.

Ekkor néhány ember, család és nagyvállalat a végsőkig elkötelezte magát a zöld technológiák és a zöld jövő mellett. Kezdetben mindenki őrültnek nézte őket, de ahogy hamarosan a zöld szó vált a bolygó túlélésének kulcsává, egyre többen kezdték a kegyeiket keresni.

A zöld forradalom vezéralakjai, mint Kersen Bekins, Asha Weng, Joana Sartis és Daksha Kapoor mindannyian a 21. század első felében születtek, és noha más-más eszközökkel, de mind meg akarták menteni a haldokló bolygót, és meg akarták dönteni a megújulásra képtelen, a klímakáosz közepette is csak a profitot éltető, pénzhajhászásra épülő, a hatalomhoz görcsösen ragaszkodó gazdasági rendszereket és világrendeket.

Mindkettő sikerült nekik.

A hosszú távú fenntartható fejlődést szem előtt tartó szusztinista gazdasági modell a 22. század első felében végleg átvette az uralmat a Föld felett. És miközben az elképesztően népszerűvé váló zöld forradalmárok köré gyűlő újhullámos vállalatok újabb és újabb zöld- és biotechnológiákat vezettek be, a forradalmárok szép lassan befolyást szereztek a legtöbb vállalatban, államban, államok feletti világszervezetekben és a globális ellátási láncokban, ez pedig tovább gyorsította a változást.

A világ új alapokon kezdett el működni. Egyesek szerint a 22. század közepére jutottunk el oda, ahol a 21. század közepén kellett volna tartanunk.

A 22–23. század a történelem legcsodálatosabb korszakává vált. Lassanként megszűnt a szegénység, az alapjövedelem mindenki számára biztosította a megélhetést, a tiszta vizet, a bőséges élelmet és a kényelmes életet. A vasbeton lakótömböket, felhőkarcolókat zöld növényzettel borított, önfenntartó épületek váltották fel, az emberek szintetikus húst, növényeket, gyümölcsöket ettek, és megtanultak vigyázni a környezetükre. Az óceánokban megművelhető termőszőnyegek és hullámerőművek úsztak, a sivatagok egy része oázissá változott.

A Föld kizöldült és megtisztult. Minden a zöld hatékonyságról és a fenntarthatóság mértékletességéről szólt.

Közben azonban lassanként zsugorodni kezdtek a szabadságjogok.

A legbefolyásosabb zöld forradalmárok országhatárok és jogrendek felett álló önkényes vezetőkké torzultak. Végül a Föld nagy részét néhány gigantikus, zöld technológiára épülő újfajta szuperállam, jóléti alapú, autoriter rendszer kebelezte be, amelyek a zöld forradalmárok befolyása alatt álltak. Azonban mindez a globális alapjövedelem által teremtett újfajta édenben élők közül már csak keveseket érdekelt.

Így már érthető, hogyan lehetett a 21. századi emberiség olyan szűk látókörű.

Hiszen most is azok vagyunk. Mindig is azok voltunk.

A tachionkirálynő

2441, Föld

A hibernációs ébredés mindig hideg és fájdalmas.

Obrad Schroeder úgy érezte magát, mint amikor egy évtizedek óta mozdulatlanul álló berozsdásodott gépezetet újra munkára próbálnak fogni. Sajogtak a tagjai, recsegtek az ízületei, kiszáradt torka folyamatos harákolásra késztette. Rekreátor robotok mozgatták át az izmait, sétáltatták, segítettek felöltözni, kínálták energiakoktéllal, közben arctalan tojásfejükön Üdvözöljük a Földön! felirat vibrált.

Tizenöt év telt el! Ez volt az első, lomhán megformálódó gondolata.

A második pedig Emily volt: Emily ott maradt a Tanzeren. Már harminchét éves.

Bárcsak ne lett volna olyan makacs, és velük jött volna! Azonban megértette a Föld iránti gyűlöletét. Három gyereke közül egyedül ő élte át valóban az édesanyjuk elvesztését, ráadásul kétszer is: először, amikor Inezt elítélték, őket pedig kiutasították a Földről, másodszor pedig akkor, amikor megérkeztek a Tanzerre, és megkapták a hírt a haláláról. Obrad keserűen gondolt vissza arra, hogy mennyire csak a saját fájdalmával törődött, és eközben kislányát magára hagyta a sajátjával. Az indulásuk előtt el akarta ezt mondani neki, de végül nem volt elég bátorsága, és tudta jól, hogy Emily sosem bocsátja meg neki, hogy magával hozta a testvéreit. Ő hasonlított a legjobban Inezre: szikrázóan éles eszű, és ha valami magával ragadta, ugyanolyan mániás tudott lenni. És ugyanolyan makacs is.

Tudni akarta, mi történt vele, és ha már élőben nem volt képes rá, talán egy üzenetben képes lesz elmondani, mennyire sajnálja.

– Apu! – Diali még bizonytalan léptekkel, mezítláb odabotorkált hozzá, majd átölelte. Mögötte Kaito félszegen mosolygott, jelezve, hogy jól van. – Itt vagyunk a Földön!

– Ez még nem a Föld – pontosította rekedten Obrad. – Egy csillagvárosban vagyunk. Másként húz a padló, kisebb a nehézkedés.

– Egy csillagváros! – ismételte izgatottan a lánya. – Akkor láthatjuk a magasból is a Földet? És mikor megyünk le a felszínre?

– Hamarosan, csillag.

Négy emberformájú humasin robot érkezett, obszidiánburkolatuk visszatükrözte a mennyezeti világítást. Mögöttük egy fehér csíkokkal metszett, fekete kosztümöt viselő szőke nő lépett be a fogadóterembe, és lelkes mosollyal fordult hozzájuk:

– Schroeder professzor, üdvözlöm a Földön, a Kersen-űrtorony Asztrálkikötőjében. És benneteket is, Diali és Kaito. Vanida Winter vagyok, az Alfa Föderáció Spekulátor Központja által kirendelt patrónus, én fogom segíteni a beilleszkedésüket. Az Alfa kiemelt státuszt biztosít önnek és a családjának: Vízióban kiutalásra került az önök részére egy luxusapartman, valamint kiemelt kreditegyenleg. Hamarosan kapnak néhány új, modern implantátumot, aztán indulunk is a felszínre.

– Mi van a… Schroeder szemével? – kérdezte Obrad.

– Nos, amikor öt éve a Földre is eljutott a fénye, mi is megértettük a jelentőségét. Egészen más volt a tanzeri felvételeken látni a terjeszkedését, mint élőben szembesülni vele. Jelenlegi ismereteink szerint a Schroeder szeme feltehetően egy több tízezer fényév átmérőjű fénygömb, ami azóta is folyamatosan növekszik, és… De nem az én tisztem, hogy képbe hozzam az aktuális kutatási eredményekkel, nem is értek hozzá, és hamarosan lesznek erre majd nálam sokkal alkalmasabb, hozzáértőbb emberek. – Újra felvette széles reklámmosolyát. – Indulhatunk a Földre?

A dél-amerikai Kersen-űrtorony körül ezer kilométer magasságban forgó Asztrálkikötőből űrliften ereszkedtek le a négy kilométer magasan lévő Sereia platóvárosig. Diali Kaitóval együtt az ablakhoz tapadt, és a Föld gömbívét az űr sötétjétől elválasztó kéken ragyogó halót bámulta, a két amerikai kontinens körvonalait, a megannyi felhőtömböt, a Csendes-óceánról aranysárgán visszatükröződő napfényt.

A platóvárosban egy kormányzati atmoszférasiklóra szálltak, és az Atlanti-óceánon úszó Vízió várossziget felé vették az irányt. Alattuk az óceán türkizkék hullámait egy időre hatalmas kiterjedésű méregzöld lepel, egy algaszőnyeg takarta el, a felszínét automata aratógépek rótták, de a hullámzó algatalajon kis falvakat, napkollektorokat, óriási szén-dioxid-szűrő falakat és embereket is megpillantott.

Winter közben az elmúlt évtized eseményeit sorolta. Főként unalmas dolgokról beszélt: az Alfa Föderáció és a Zöld Utópia, a kontinenseken átívelő két szuperállam közti feszültségről, a független Ausztrália hanyatlásáról és kényszerű közeledéséről az Utópiához, a kolonizálási projektek visszafogásáról, a Tanzerről észrevehetően megerősödő visszavándorlási hullámról. Beszélt a legújabb techimplantokról, amelyeket még az Asztrálkikötőben, kapszulák formájában nyeltek le, és a következő néhány nap folyamán kapcsolódnak össze az idegrendszerükkel, és az ötödik generációs molekuláris anyagformázó rendszerről, amely révén majd az új lakásban bármit kinyomtathatnak maguknak.

A távolban felbukkant Vízió száz kilométer átmérőjű platformszigete. A fehéren csillogó, teraszos épületeket futónövények fonták körbe, a teraszokon gyümölcsösök és napelempanelek sorakoztak, a tetőkön hajkoronaként burjánzottak a fákkal teli parkok. A kör alakú lyukakkal tarkított szélfalak közepén lomha szélturbinák forogtak, a magasban milliónyi repülő cikázott, az épületek között megbúvó tavak és folyók felületén meg-megcsillant a napfény.

A Tanzeren a Ran fénye miatt minden növény narancssárga színűvé vált. Dialit kis korától lenyűgözte a földi neurámákban látott élénkzöld növényzet egzotikuma, azonban élőben szembesülni vele egészen más élményt jelentett.

– Minden zöld! – suttogta tátott szájjal, és úgy érezte, mintha egy mesebeli világba csöppent volna.

Új lakásuk a Goodall-oxigéntorony felső harmadában állt, és hatalmas volt. Diali kirohant az óriási erkélyre, és ágaskodva kihajolt a korlát felett, hogy a zöldellő szigetváros extravagáns épületerdejében gyönyörködjön. Csak Vízióban tízszer annyian éltek, mint az egész Tanzeren.

– Milyen sós a levegő! – jegyezte meg, ahogy az arcába csapott egy langyos fuvallat. – Egészen más, mint a Tanzeren.

– Itt sós, máshol illatos, megint máshol fullasztóan forró – mosolygott Winter. – És szabadon lélegezhetsz, nem kell többé légzőmaszk. – Diali önkéntelenül az övéhez nyúlt, ösztönösen ki akarta tapogatni a maszkját, és egy pillanatra meg is rémült, hogy nem találja. – A Schroeder szeme este tíz körül fog felkelni.

Diali torka elszorult, ahogy tudatosult benne, hogy Emily számára közben eltelt tizenöt év.

– Ugye Emily küldött üzeneteket, ahogy ígérte? – nézett apjára és Vanida Winterre.

– Így történt – erősítette meg a patrónusnő. – Több tucat üzenetet küldött önöknek az évek folyamán. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha elsőként végignézik az üzeneteket. Nem is tartom fel önöket tovább. Holnap folytatjuk, és ha bármi nehézségük, kérdésük támad, linkeljen rám nyugodtan, professzor. Azért vagyok, hogy segítsek.

Diali zakatoló szívvel ült le az apja és Kaito közé. Apjuk a mennyezeti vetítőre kapcsolta a metahálóhoz csatlakozó linkjét, és egyszerre csak megjelent előttük Emily. A tanzeri házuk nappalijában, a homoksárga kanapéjukon kuporgott kisírt szemmel, tizenöt évvel ezelőtt, és Dialinak is sírhatnékja támadt, ahogy belegondolt, térben és időben milyen messzire kerültek a Tanzertől.

– Hát, sziasztok – suttogta elcsukló hangon Emily. – Most értem haza az űrkikötőből… Nem tudom, mit mondjak. Nem akartam hazajönni, ide, ebbe az ürességbe. Talán pont most csukódik rátok a hibernátor teteje. Talán még egy utolsó pillantást vettek a Tanzerre, mielőtt… Hiányoztok.

Az üzenet nagyon rövid volt, Diali némán bámult maga elé, és visszanyelte a könnyeit. Az érkezés izgalma elfeledtette a búcsú fájdalmát, ami most elemi erővel támadta le újra. De aztán már el is indult a következő üzenet, és ezúttal egy mosolygós Emily integetett nekik szintén a nappaliból. Fogyott néhány kilót, a nappaliban pedig átrendezett pár dolgot, a könyvespolc melletti lovas festményt lecserélte egy Víziót ábrázoló panorámaképre.

A dátumkijelzés szerint ezt az üzenetet két hónappal az indulásuk után rögzítette:

– Kellett még egy kis idő… Mire… – Megigazította magán a varjúmintás pólóját. – Helyretettem magamban ezt az egészet. Csináltam néhány felvételt az elmúlt hetekben, de végül mindet töröltem. Hónapokig csak arra tudtam gondolni, hogy itt hagytatok, de tudom, hogy ez nem igaz, tudom, hogy nektek is ugyanannyira fáj, mint nekem.

Aztán arról beszélt, hogy az elmúlt hetekben Fabio tartotta benne a lelket, de leginkább egyedül szeretett lenni, neurámákat nézett, az őstenger partján sétált, vagy csak úgy kirepült a Tanzer gejzírvidékére. Miközben beszélt, kezdeti mosolya fokozatosan elhalványult.

Diali felhúzta a lábát, és állát a térdére fektetve figyelte a nővérét.

Emily nincs jól, gondolta, de aztán rájött, hogy ez már a régmúlt.

A következő üzenet négy hónappal az indulásuk után készült.

– Sziasztok. Olyan fura ez, ahogy egyre csak távolodtok a Vikingen, ami még nincs is olyan messze, de már most iszonyú sebességgel száguld a Föld felé. És amikor ezt a felvételt megnézitek, az… még nagyon soká lesz. Diali, Kaito, remélem, tetszik a Föld, bár lehet, hogy még nem sokat láttatok belőle, és talán most még túl ijesztő is. És amikor ezt látjátok, onnantól már tudtok ti is üzenni nekem. Üzenjetek, jó? Meséljétek el, milyen ott, hogy érzitek magatokat!

A következő felvételeken Emily megpróbálta vidámnak mutatni magát, de Diali átlátott rajta: nővére szemében szomorúság csillogott, miközben a friss spekulátori diplomájáról beszélt, és arról, hogy a Kozmológiai Intézetben az apja pozícióját átvevő Vaszil Iljakin professzor mellé került, és a Schroeder szeme mellett a tachionfolyam felgyorsításának lehetőségeit kutatja.

– Nagyon sovány, nem? – suttogta Diali, de sem Kaito, sem az apja nem válaszolt.

Emily csak beszélt és beszélt, főleg a Kozmológiai Intézetről, aztán az apjuknak mondott néhány mondatot tudományoskodóan, amiből Diali egy mukkot sem értett. Gravitációs hullámok, meg hogy miként próbálják majd meghatározni a Schroeder szeme távolságát, blabla, dögunalom.

Végül elhallgatott, maga elé meredt, majd egy ideig csendben bámult a rögzítő optikájába.

Diali pislogva próbált a szemébe nézni, de még annak ellenére is zavarba jött, hogy ez csak egy felvétel volt. A testvére tekintete azt sugározta: itt hagytatok.

A következő üzenetet pontosan egy évvel az elindulásuk után rögzítette, és egészen más volt, mint az eddigiek.

Emily rózsaszín, flamingómintás pólóban, a kanapén kucorgott mosolyogva, mellette Fabio ült lazán szétvetett lábbal, Emily a vállára hajtotta a fejét. És mosolygott.

– Fabio ideköltözött. Már az első héten meg kellett volna tennünk, de sokáig nem akartam. Hülyeség volt, de mindegy.

– Mert még mindig nem hitted el, hogy komoly, mi? – kérdezte Fabio, és kivillantotta hófehér fogsorát.

– Ahogy mondod – csipkelődött Emily. Közelebb bújt a kreol bőrű férfihoz, és félig az ingébe csúsztatta a kezét a két felső gomb közti résen. Dialinak ez nem tetszett. Sosem szerette a göndör hajú Fabiót, az önelégült szép fiús vigyorát. Nem illett Emilyhez, egyáltalán nem. És folyamatosan a nővére combját simogatta, mintha egyenesen birtokolná.

Fabio három évvel volt idősebb Emilynél, és az indulásuk előtt öt évvel érkezett a Földről a szüleivel. A prosperói kormányhivatalnál dolgozott kommunikációs szakemberként, egy egyetemi házibuliban ismerkedtek össze, és Emily arról mesélt, hogy milyen a közös életük: szeretnek együtt főzni, közösen járnak futni, amit Diali nehezen tudott elképzelni, mert Emily mindig is utált mozogni. Nézte, hogy bújnak egymáshoz, hogy csillog a szemük. Fabio befészkelte magát a házukba, és átvette a helyüket.

A következő üzenetekben a nővére egyfolytában mosolygott, és túl sokat beszélt Fabióról, a közös túráikról, meg hogy lefutott egy félmaratont. Az egyik felvételt ráadásul a családi kirándulóhelyükön rögzítették a lávamezőknél, és Diali fintorogva állapította meg, hogy Emily nélkülük is boldog. Már nem hiányoznak neki annyira.

Na és megint a tachionjairól áradozott:

– Képzeljétek, Iljakin professzor Wilford kormányzó asszonynál kilobbizott egy egészen komoly költségvetést a projekthez. A Cserenkov-laborral együttműködve vizsgáljuk, hogy le tudjuk-e csökkenteni a Tanzer–Föld közti kommunikációs időt. A tachion nagy kópé: minél több energiát ad le, annál inkább nő a sebessége. Úgyhogy csak arra kell rávennünk, hogy adjon nekünk egy kis energiát, és máris gyorsabban száguld. – Belekacsintott a kamerába. – Tudom, Diali, ezt most nagyon unod, de hidd el, hogy fontos. Ja, és hívjatok mostantól dr. Emily Schroedernek – vigyorgott büszkén. – Apa, biztos nem lepődsz meg, hogy a tachiongyorsítás elméleti és gyakorlati lehetőségeiből írtam a disszertációmat. Elég jól sikerült, hála a kutatási projektnek.

Három évvel az indulásuk utáni felvételen Emily kiment az őstenger part menti mólójához. Oroszlánmintás pólót és szalmakalapot viselt, leült a fövenyre, meztelen lábfejét a nedves kristályhomokba fúrta, és a Schroeder szeméről kezdett beszélni, ami a háttérben egyre terebélyesebb fénykörré duzzadt.

– Furán kezd változni a világ. A statisztikák szerint a Földről a Tanzerre induló telepesek száma drasztikusan visszaesett. Nem vagyunk már annyira vonzó célpont, úgy tűnik, sokakat elriaszt, hogy tíz és fél fényévnyivel közelebb vagyunk a Schroeder szeméhez. És egyre többen költöznek is vissza innen. Mindegy, menjenek. Mi élünk, dolgozunk, és a Tanzer továbbra is gyönyörű. A Schroeder szeme miatt enyhébb a klíma is, a jéghatár elkezdett visszahúzódni, a helyükön édesvizű tavak formálódtak. Csak… közben lassan egyfajta nyugtalanság kúszik be az ember bőre alá. Mert hiába tűnik a Schroeder szeme ártalmatlan látványosságnak, nem zárhatjuk ki, hogy egyszer csak ideér, és felfalja a Tanzert. Most az az elsődleges, hogy megállapítsuk a távolságát és a tágulási sebességét.

Aztán megint Fabio vigyora, megint Fabióval turbékolás, csontosabb arc, kicsivel rövidebb haj, de ugyanaz az Emily, és Diali szinte érezte az ujjaira csavart barna tincseit.

Az egyik üzenetben, öt és fél évvel az indulásuk után nővére egy dobozkupac tetején ült egy macskaszemeket ábrázoló pólóban.

– Sziasztok! Hamarosan elköltözünk. A Phaetón-negyedben épül egy csomó új lakóház, és szükségem van egy kis változásra. Itt folyton csak a múlton rágódom. Egyszerűen nyomaszt már ez a régi otthon. Ne értsétek félre, ugye nem értitek félre? Nem tudok tovább itt maradni, és az üres szobáitokat nézni…

– Ne már! – Diali nem akarta elhinni, hogy Emily eladja a házukat. – Nem adhatja el.

– Az ő háza – felelte Kaito. – Én sem biztos, hogy ott akarnék maradni. Egyébként meg, ez még mindig évekkel ezelőtt történt. Már rég eladta.

Diali kelletlenül belátta, hogy a bátyjának igaza van.

– Még bő kilenc év, és megérkeztek – folytatta Emily. – Úgy várom már! Akkor majd legalább én is hallok rólatok. És végre nem csak én öregszem.

Ezen a megjegyzésén felkacagott, aztán beletúrt a mellette lévő dobozba.

– Nézd csak, Diali! Megtaláltam a padláson Hermókot! – Előhúzta a szőrös, borzas plüssvombatot, és meglengette a kamera előtt. Diali önkéntelenül közelebb hajolt. Hermók! Nyolcéves korában dobozolták el, és került fel a padlásra, jó ideje nem is jutott már eszébe. – Becsomagolom, és elküldöm neked a legközelebbi csillaghajóval. Tudom, nyomtathatnál újat, meg már régen kinőtted, de hátha mégis meg akarod őrizni. Igaz, az érkezésetek után még jó pár évet kell várni rá, de… Remélem, nem túl hülye ötlet. Kaito, képzeld, megtaláltam a kézzel írt Űrsárkányos neuráma-forgatókönyvünket is, még ’19-ből. Meg egy levelet, amit a Linksternél Dennis Douchetnek fogalmaztunk. Vicces nagyon.

Diali Kaitóra sandított, aki merev arccal figyelt. Emlékezett rá, hogy mindig Emily ágyán gyűltek össze ötletelni. Bár Diali akkor még túl kicsi volt, a testvérei mégis meghallgatták, amiket kitalált, és néhány ötletet Kaito bele is tett a történetbe, például hogy Kira hercegnő hogyan veszi át a sárkányok robotszolgái felett az irányítást. Diali számára Kira hercegnő mindig is Emilyre hasonlított.

A következő felvételen Emily megmutatta az új házát. Nagyjából akkora volt, mint a régi, de modernebb bútorozással. Diali felismert néhány tárgyat a régi lakásból, az egyik falon a nővérének készített gyerekkori rajzait. A lakást szépen berendezték, mégis idegennek hatott, jobban szerette Emilyt a régi, ismerős környezetben látni. Furának találta rajta az okkersárga garbót is.

Újabb évek suhantak el, újabb felvételek pörögtek.

Az egyiken Emily felment a Süvöltő-szikla tetején álló kilátóba, és megmutatta nekik az éjszakai Prosperót. A háttérben az őstenger látóhatára mögül felkelő Schroeder szeme ragyogott, és ha Emily nem mondja, hogy éjfél van, Diali azt hitte volna, a felvétel napközben készült.

– A Schroeder szeme már majdnem ugyanolyan fényes, mint a Ran – mondta Emily, aztán az arca elé tette a légzőmaszkját, és néhányat lélegzett belőle. – Viszont nem okoz akkora hőmérséklet-emelkedést, mint korábban kalkuláltuk. Látjátok a várost? Illetve majd akkor fogjátok látni, ha megérkeztek. Nyolc év múlva. Nyolc év! Majdnem félúton vagytok. Az már nem olyan sok. Én meg jövőre betöltöm a harmincat. Szegény én…

– Betöltöttem a harmincat – kezdte a kilencedik évi egyik felvételen karikás szemmel, nyúzott arccal, miközben gyűrött, fekete garbóját igazgatta. Levágatta a haját. Végül is, egészen jól állt neki ez az álla vonaláig érő stílus is. – Hát, emlékezetesen megünnepeltük, de ez most mindegy. – Kinézett a képből. – Nem, te meg se szólalj!

– Nem volt azért annyira durva, mint állítja! – kiabálta kajánul a képen kívül Fabio, mire Emily figyelmeztetően feléje vicsorított.

– Mindegy. Szóval, harminc. – Elhúzta a száját. – Legalább már elég idős vagyok hozzá, hogy néhány idősebb kutatókolléga is emberszámba vegyen. Na, de közben képzeljétek! A Földön megjelent egy szekta, vagy vallás, vagy nem is tudom, mi. Fényhívőknek hívják magukat. Egy utópiabeli fickó alapította. Lars Lerrida. Néhány év alatt több millió követőt gyűjtött maga köré, és nemcsak az Utópiában, hanem az Alfa Föderációban is egyre több hívet szerez. Ijesztő, nem? Viszont amint a Földről is látható lesz a Schroeder szeme, valószínűleg még többen csatlakoznak hozzá. Mi is várjuk már ezt a pillanatot, hátha akkor a földi hatalmasságok is komolyabban veszik a kutatását. – Emily lebiggyesztette az ajkát. – Jelenleg ugyanis ott tartunk, hogy hiába kérvényeztük a Naprendszerben üzembe helyezett új hiperszkóprendszer nyomtatási terveihez való hozzáférést, hogy megépítsük egy kisebb párját, az Alfa nem engedélyezte.

Megint túl sokat beszélt a munkájáról, a Schroeder szeméről és a tachionokról.

Emily az utóbbi évek folyamán nagyon sokat változott: a tartása és a beszéde is határozottabbá vált, az arcvonásai elmélyültek, és már nem hordta az állatmintás pólóit sem. Ráadásul sokkal kevesebbet viccelődött az üzeneteiben, mint Diali szerette volna. Elveszítette a bohókás nővérke jellegét.

A következő üzenetben csak egy üres szobabelsőt láttak, Emily sehol.

Aztán végre megszólalt, a kameraképen kívülről:

– Van egy meglepetésem! Kapaszkodjatok meg. Mehet? Három, kettő, egy…

Hófehér esküvői ruhában libbent be a képbe. Megperdült jobbra, aztán a másik irányba is, végül közelebb hajolt hozzájuk:

– Nem akartam előre beszélni róla, így hatásosabb volt, nem? Szóval, Fabio és én ma összeházasodunk. Mindjárt indulunk a…

– Már elkéstél – szólalt meg egy női hang a háttérben –, és még igazítanék a hajadon.

– Jól van már, Maya, nyugalom – legyintett Emily. – Nélkülem úgysem fogják elkezdeni. – Ismét a kamerába bámult. – Szeretlek benneteket! Az üzenethez csatolok majd egy montázst az esküvői felvételekből. Az talán kicsit olyan, mintha ti is itt lennétek.

– Férjhez ment – sóhajtotta Kaito. – Hát, erről is lemaradtunk.

– Igen – tűnődött az apjuk. – De semmi baj, mindent bepótolunk, és mostantól már tudunk mi is üzenni neki.

Az esküvőre és a lakodalomra hatvan-hetven ember gyűlt össze, Emily egyetemi barátai, az apjuk néhány kollégája a Kozmológiai Intézetből, mind kicsit idősebb kiadásban, és egy sor ismeretlen arc, akik együtt örültek Emily és Fabio boldogságának.

Amikor a nővére kimondta az igent, Diali majdnem elsírta magát. Fátyolos szemmel nézte, ahogy táncolnak, felvágják az esküvői tortát, mindenki gratulál, és boldog. Körmét rágva figyelte, ahogy csókolóznak, ahogy Fabio átöleli és birtokba veszi Emilyt. Mindenki vidám és önfeledt volt, ők meg itt ültek egy unalmas, sötét szobában.

Elképzelte, milyen lett volna, ha ők is ott vannak az esküvőn. Biztos, hogy előtte megtanította volna Emilyt táncolni, mert nagyon cikin lépdelt ide-oda a zenére. Felléphetett volna a lakodalmon a tánccsoporttal, mint ahogy titkon mindig is remélte, de erről is lemaradt. Emily boldogságától egyre nyomorultabban érezte magát. Ér egyáltalán annyit a Föld, hogy erről mind lemaradjon?

Kilenc évvel az indulásuk után Emily csillogó szemmel huppant le egy forgószékbe. A panorámaablakból az őstengerre és a part menti mólóra meg az óriáskerékre láttak rá.

– Ez a te volt munkahelyeden van, apa! – ismerte fel Diali. – A Kozmológiai Intézetben, nem?

– Valóban – dörmögte az apja.

Emily előtt, az asztalon két kávéscsésze állt, körülöttük több sarló alakú kávébarna csészelenyomat díszelgett, kis papírfecnik hevertek szanaszét.

– Képzeljétek, sikerült laboratóriumi körülmények között egytízezrednyivel tovább gyorsítanunk néhány tucat tachionrészecskét! Ez… ez… el sem tudom mondani, mennyire váratlan eredmény! Mi vagyunk a vezető hír az egész Földön! – És Emily végtelen, csapongó magyarázatba kezdett a részletekről, arról, hogy milyen tudományos áttörés ez, és még a Bekins család is gratulációt küldött nekik. Tucatnyi interjút adtak, és ráadásul Iljakin professzor mellett az ő nevét emlegették mindenhol, miután a professzor úgy nyilatkozott, hogy ő a kutatás kreatív motorja.

– Tudjátok, a Földön hogyan neveznek a hírekben? – folytatta Emily, és elvigyorodott. – Tachionkirálynőnek! Nem mondom, hogy nem hízeleg, de azért remélem, idővel lecseng majd ez a zsizsgés körülöttünk, és végre tovább tudunk dolgozni. Persze, most mindenki azt hiszi, hogy egy-két éven belül fényévnyi távolságokból is élőben beszélgethetünk, de azért ez még nagyon messze van.

– Tachionkirálynő – suttogta Diali. Igen, Emilyt el tudta képzelni királynőként.

A következő négy-öt felvételen nővére végig csak a tachionokról beszélt, mintha semmi más nem érdekelte volna, vég nélkül részletezte, hogy milyen kísérletekkel próbálják gyorsabb sebességre ösztökélni a tachionrészecskéket.

Diali elnyomott egy ásítást. Órák óta nézték az üzeneteket, és ki tudja, hol van még a vége.

Újabb felvétel indult el, a dátumkijelző szerint több mint tizenegy év telt el az indulásuk óta.

Emily nyúzott arccal jelentkezett be, ismét a Kozmológiai Intézetből, az irodájából.

– Sziasztok! – köszönt komoran, aztán közelebb hajolt hozzájuk. – Történt valami. Valami nagy dolog! A Bell Burner és a kisebb rádióteleszkópok is folyamatosan figyelik a Schroeder szemét, a közte és a Tanzer között lévő csillagködöket és nagy energiakibocsátású csillagokat. Apa, te tudod, hogy a köztes csillagok fénykibocsátása jóval erősebb, némelyik szabad szemmel is érzékelhető valamennyire a Schroeder szeme ellenére is, fotoelektron-érzékelőkkel még inkább. A Bell Burner nemrég rögzítette, ahogy a Schroeder szeme eléri a Boszorkány-csillagköd peremét. Ez az SN 2175-ös szupernóva maradványa, tőlünk 7113 fényévnyire. Szerencsére jó messze van, viszont egy hatalmas lehetőség, hogy megmérjük a Schroeder szeme terjedési sebességét. Ugyanis a Boszorkány-ködhöz képest mindössze 3,21 fényévvel közelebb hozzánk van egy O színképosztályú, szuperforró csillag. Tiktak csillagnak neveztük el, mert a következő évtizedekben vagy évszázadban valamikor majd ezt is elnyeli a Schroeder szeme, és az alapján, hogy ez mikor következik be, meg fogjuk tudni mondani, mekkora a pontos tágulási sebessége. A Tiktak csillag lesz a mi kozmikus stopperóránk.

A tizenharmadik évben Emily az Érkezés-emlékmű előtt ült egy padon, mögötte a Magellán csillaghajó leszállóegysége mellett pózoló Chris Wagner kapitány, az első telepes szobra állt összefont karral, arcán légmaszkkal, hóna alatt a szkafandere sisakja. Jobb csizmája talpa Prospero alapkövén nyugodott.

Emily hullámos haja az arcába lógott, de nem tudta elrejteni kisírt, táskás szemét, fehér blúza gyűrötten lógott rajta. Sápadtnak és a szokásosnál is soványabbnak tűnt.

– Fabio elköltözött – mondta köszönés helyett rekedten, és Diali ekkor jött rá, hogy a férfi egy ideje már nem szerepelt az üzenetekben. – Elválunk. De mindegy is, nem működött már ez az egész. Azt mondta, túl sokat dolgozom, meg hogy mániás vagyok. Lehet, hogy ebben van némi igazság, de a mániás azért túlzás. Sosem érdekelte igazán a munkám, sőt, az sem, hogy mi jár a fejemben. Nem tudom… biztosan nehéz eset vagyok, viszont már egyikünknek sem volt elég az a fajta kémia, ami huszonévesen még elvakított bennünket. És lehet, hogy valójában sosem működött igazán, csak nem vettük észre. Na, mindegy, ez van. Most kicsit szar, de majd elmúlik.

Diali legszívesebben odarohant volna, hogy megölelje. Úgy tudta, hogy Fabio nem jó választás, úgy tudta! Sosem ért fel a nővéréhez, nem is volt elég okos hozzá. Tudta, hogy nem maradnak együtt, hiszen olyan egyértelműnek tűnt.

De aztán fellobbant benne a harag szikrája.

– És miatta hagyott el bennünket! Miatta!

– Nem hagyott el senki senkit – mondta az apja, de Dialit ez nem hatotta meg.

– De igen! Igenis elhagyott.

Emily egy hosszú percig a semmibe révedt, mintha csak bekapcsolva felejtette volna a kamerát, de aztán újra feléjük fordult:

– Diali, Kaito, emlékeztek arra a régi dalra Dina Muengtől? A „Soha ne gondold meg magad” címűre? Sokszor hallgattuk együtt. Nektek talán még nem is olyan régi, mi? Csak közben pont ma húsz éve érkezett meg ide a tachionfolyamban. Húsz éve. – Tekintete újra elrévedt, aztán halkan énekelni kezdte a refrént. – „Soha ne gondold meg magad, soha, ha jót akarsz. Soha, érted? Soha már. Ami elmúlt, vége már.”

Ezután majdnem egy év kimaradt, és a következő üzenetben Emily ismét a Kozmológiai Intézetben, az irodájában ült, az ablakon túl az éjszakában semmit nem lehetett látni, csak az irodabelső tükröződött vissza: a falon a Schroeder szeme különböző években készült állapotát ábrázoló fotósorozat függött, a dolgozóasztalon koszos kávéscsésze, összefirkált papírok, egy hatalmas monitorernyő és egy soklábú, gömb alakú mosolygó tachionbábu.

Diali a nővére arcát fürkészte, és ezúttal egy komoly, felnőtt nőt látott, tele felnőtt gondolatokkal, gondokkal, és azzal a fénytelen fásultsággal, ami az apját idézte.

– Sziasztok! Ez most egy kicsit hosszabb szünet volt, ne haragudjatok. Azt hiszem, kissé befordultam, és robotüzemmódban dolgoztam végig az elmúlt időszakot. Fabióval közben elváltunk, és nemrég vissza is utazott a Földre. Így legalább tényleg végleg lezártuk. – Nagy levegőt vett, aztán fanyar mosoly jelent meg a szája szegletében. – Basszus, úgy hiányoztok! És… nem tudom, biztos túl unalmas, amiket mesélek, munka meg melodráma, és ne mondjátok, hogy nem, mert de. Nagyon várom már, hogy megérkezzetek, és akkor ti is tudtok majd válaszolni, az nagyon sokat fog jelenteni nekem… És tudom, hogy ijesztő lesz, mert úgy fogtok létezni, ahogy utoljára láttalak benneteket, itt meg közben eltelik másfél évtized. Ez olyan igazságtalan.

Villant a kép, lekapcsolta a felvételt, ami aztán már folytatódott is, de Diali gyanította, hogy közben eltelt némi idő. És naná, most, hogy nincs Fabio, már hiányoznak. Na, persze.

– Nem értem, mi folyik a Földön. Már hozzájuk is eljutott a Schroeder szemének fénye, de úgy reagáltak, mintha nem tudnák majdnem tizenegy éve, hogy létezik. Először mindenhol kisebb pánik tört ki, de mostanra egyszerűen megszokták a fényt, és ennyi. Néha úgy érzem, egyedül bennünket, kutatókat érdekel. Kapcsolatban vagyunk több földi tudományos intézettel, csakhogy a Schroeder szeme kutatásához senki sem kap kiemelt forrásokat. Ez így nem oké. Nem dughatjuk homokba a fejünket. Mindegy, legalább a tachionkutatásokba öntik a pénzt, ez is valami. Bár mi egy ideje pont megakadtunk, a kezdeti energiaelvonási módszereink ezen a szinten már nem működnek, nem sikerült újabb áttörést elérnünk. De nem adjuk fel. – Tétován kézbe vette a soklábú tachionfigurát. – Pedig ezek a kis kópék tudnak ennél sokkal gyorsabban is száguldani.

A következő két év üzeneteiben szinte végig a tachionokról beszélt, és szabadkozott is miatta, hogy vele semmi izgalmas nem történik. Ilyen a kutatói élet, mondta. Unalmas vagyok, tudom.

És váratlanul eljutottak az utolsó üzenethez.

Amelyet Emily háromnegyed évvel a jelen előtt rögzített.

– Valami nem stimmel – jegyezte meg Kaito. – Az előző üzenetnek 56-os volt a sorszáma, ez pedig a 61-es. Hol vannak a köztük lévők?

– Hol vannak? – ismételte meg a kérdést Diali, és az apjukra nézett.

– Nem tudom, csillag. Nézzük meg ezt, hátha ebből kiderül.

– Cenzúrázták – mondta Kaito. – Kitörölték.

– Kicsodák? – hökkent meg Diali.

– Az Alfa, ki más? A Bekinsek. Valami történt.

– Elég! – szisszent fel az apjuk. – Fejezzétek ezt be, és figyeljetek.

Felvillant az üzenet, Emily egészen közelről rögzítette a saját arcát, aztán hátralépett, majd törökülésben letelepedett a narancsszínű tanzeri szivacstalajra. A háttérben egy gejzír vízgőzt fröcskölt a magasba, még távolabb, az obszidián lávatalajon a Schroeder szemének fénye csillámlott.

– Sziasztok. Eljöttem kirándulni a régi helyünkre. Itt legalább nyugtom lesz egy kicsit, mielőtt megtalálnak. Valószínűleg egy darabig ez lesz az utolsó üzenetem, mert… – Beharapta az ajkát. – Csináltam egy hülyeséget. De nem, ez nem igaz, nem volt hülyeség. Fontos volt, hogy megtegyük. Azt akartuk, hogy mindenki tudja. A Schroeder szeméről van szó. Sikerült megállapítanunk, milyen távol van.

Néhány nagyobb levegőt vett, aztán az arca elé húzta a maszkját, és párat lélegzett a dúsított oxigénből.

– Emlékeztek a Tiktak csillagra? Amivel meg akartuk mérni, hogy milyen sebességgel tágul a Schroeder szeme. Legjobb esetben is csak évtizedek múlva vártuk az eseményt, azonban a Tiktakot két hónapja felfalta a Schroeder szeme. Három év és kicsivel kevesebb, mint nyolcvankilenc nap telt el. Ennyi idő alatt tett meg 3,21 fényévnyi távolságot. Tudjátok, mit jelent ez? Hogy a fénysebesség kilencvenkilenc százalékával tágul. Kilencvenkilenc százalékával!

– Az lehetetlen! – suttogta az apjuk.

Diali tudta, hogy a csillaghajók a fénysebesség hetven százalékára képesek felgyorsulni, és a fénysebességet lehetetlen elérni vagy túllépni, de a Schroeder szeme akkor ezt nagyon megközelítette. És Emily zaklatott szavaiból rájött, hogy ez nem jó.

– A Boszorkány-köd és a Tiktak csillag kicsivel több, mint hétezer-száz fényévnyire van a Földtől, csakhogy a Schroeder szeme alig tágul lassabban, mint a saját fénye! Az, amit belőle látunk, már nagyon régen történt. Apa, te már érted, mit jelent ez, ugye? A Schroeder szeme 2502 elején ér a Tanzerre. A Földre pedig 2512-ben. Hetvenegy év múlva! És el fog nyelni mindent. A Tanzert, a Földet, a Naprendszert. Az egész emberi civilizációt. – Aggódva az eget kémlelte. – A Tiktak megfigyelőcsoportot vezető Tamara Orlov azonnal elküldte a tachionkomon a Földnek a mérési adatokat. És tudod, mi történt? Semmi! Eltelt két hónap, egy hónap oda, egy pedig vissza, de semmilyen reakció nem jött. Az Alfa Föderáció titkosította a megfigyelést. A Kozmológiai Intézetet ellenben ellepte a kormányőrség, és egy ezredest ültettek a nyakunkba. Mindent közvetlenül neki és Wilford kormányzó asszonynak kell jelentenünk. Megkérdeztem, mi folyik itt, de aztán még Iljakin professzor is azt mondta, fogjam be a számat, mert még le is tartóztathatnak.

Diali észrevette, hogy Emily keze remeg.

– A Tanzer–Föld tachionkom folyamot az Alfa Föderáció algoritmusai felügyelik, minden adatot átfésülnek, és ezen a rendszeren csak olyan információ megy át, amit az Alfa kormánya engedélyez. Egyszerűen cenzúráznak minden Schroeder szemére vonatkozó információt. Mit akarnak? Elkerülni a pánikot? Miért titkolóznak? Én… én ezt nem hagyhattam. Nem hagyhattuk. Egyszerűen nem volt választásunk.

– Mit csináltál? – fakadt ki az apjuk, mintha Emily hallaná.

A felvételen távoli szirénahang harsant. Emily összerezzent, aztán elhúzta a száját:

– Még van annyi időm, hogy befejezzem. Az előző üzeneteimet állítólag törölték, de remélem, legalább ezt megkapjátok. Nem lesz már mit eltitkolniuk. Szóval… két kollégámmal, Stefannal és Jolandával betörtünk a régi Drake-antennához. Biztos emlékeztek rá, Prosperótól húsz kilométerre, a Varázsló-fennsíkon az a nagy, gazzal benőtt betonteknő még a tachionkom előtti időkből. Be tudtuk üzemelni, és elküldtük a Föld felé Tamaráék észlelését és az összes bizonyítékot. Ezt már nem tudják eltitkolni, mert az egész Földön amatőr rádiócsillagászok ezrei is észlelni fogják. Igaz, hogy csak több mint tíz év múlva ér oda, de így kikényszerítettük, hogy az Alfa is nyilvánosságra hozza. – Emily elszántan belenézett a kamerába. – Muszáj volt megtennem. Muszáj.

Felpillantott a magasba, egy rendvédelmi helikvadra vörös villogójának fénye pulzált az arcán. Közel hajolt, egy gyors csókot dobott nekik, aztán véget ért az üzenet.

Utolsó, szomorú mosolya kimerevedve lebegett a szoba közepén, és Diali látta a szemében a félelmet.

– Apa! – suttogta. – Mi történt vele? Tényleg letartóztatták?

– Nem tudom – felelte az apjuk –, de mindjárt utánanézek.

Felállt, aztán egy darabig fel-alá járkált a lakásban, majd kiment a fákkal és bokrokkal övezett hatalmas erkélyre, és valószínűleg Vanida Wintert hívhatta.

Diali megborzongott. Az ablakhoz lépett, és most vette észre, hogy odakint világosodik. A város tornyai mögött, az óceán látóhatárán visszatükröződött a felkelő Schroeder szeme gyöngyfehér fénye. Kaito is odalépett melléje, és együtt bámulták az egyre növekvő fényességet.

Apjuk komor arccal jött vissza az erkélyről:

– Beszéltem Vanida Winterrel. Az Alfa Föderáció nem sokkal később valóban nyilvánosságra hozta a tanzeri megfigyelést, és a világ felbolydult. Emilyt ellenben letartóztatták. Négy hónapig ült a prosperói börtönben.

– Börtönben? De hát nem bűnöző! – fakadt ki Kaito.

– Betört egy kormányzati intézménybe, és államilag titkosított információ kiszivárogtatásával, nyilvánosságra hozásával terrorcselekményt követett el. Wilford kormányzó asszony pedig nemrég kiutasította a Tanzerről. Lehet, hogy parancsra tette, nem tudom. Emily egy hónapja elindult a Földre a Ragtime csillaghajón. Tizenöt év múlva érkezik meg. A Földön közben megtartották a tárgyalását… – Az apjuk arca fájdalmasan eltorzult. – Negyvenkilenc év börtönbüntetésre ítélték az Alfa Föderáció elleni összeesküvés és terrorcselekmény vádjával, amit az érkezésekor fog megkezdeni.

Tekintete elfátyolosodott, könnycseppek gördültek végig az arcán, és ettől Diali torka is elszorult. Emilyt börtönbe zárják. Pont, mint az édesanyjukat.

– Kifaggattam Vanida Wintert… – folytatta az apjuk rekedtes hangon. – De amint Emilyről kérdeztem, figyelmeztetett, ha jót akarok magamnak, ne is hozzam fel többet a témát, mert csak magamra haragítom a Bekinseket. Semmit sem tehetünk.

– Dögöljenek meg a Bekinsek! – csattant fel Diali. Emilyt nem zárhatják börtönbe!

– Kicsim, ezt nem szabad – nyúlt felé az apja, de Diali elhúzódott.

– Nem érdekel! Baszódjanak meg!

– És igaz, amit mondott? – kérdezte halkan Kaito. Továbbra is a látóhatár mögül emelkedő ragyogást bámulta. – Hetvenegy év múlva tényleg itt a világvége?

– Fogalmam sincs. Azon fogunk dolgozni, hogy megértsük a Schroeder szemét, és elkerüljük, hogy a Földet is felfalja. Hetven év nagyon hosszú idő.

– És Emily? – kérdezte síri hangon Diali. – Vele mi lesz?

Nem kapott választ.

LARS LERRIDA, A FÉNYSZÓLÍTÓ
RÓMAI BESZÉDE (2446)

„És monda Isten: Legyen világosság: és lőn világosság! Barátaim! A fény az új világ eljövetelének jelképe. Nézzetek fel az égre! A fény ott van, egyre csak nő, és egyre közeledik. Bármit hiszünk, nem tudjuk megállítani. De miért is kellene megállítanunk? A kormányok félnek, a bűnösök félnek, a hitetlenek félnek, de az igazság érkezésétől csak azoknak van félnivalója, akiknek nem tiszta a szíve, és azoknak, akik eddig azt képzelték, övék az egész világ.

Nem a Schroeder szeme ez, hanem valami sokkal hatalmasabb. Egy sokkal csodálatosabb entitás közeledtének jele. Várjuk együtt a Fényt, és amikor megérkezik, fogadjuk együtt magunkba!”

Fény és sötétség

2446, Föld

Diali hevesen dobogó szívvel suhant felfelé a Galápagos-űrtorony liftvonatján, fejében közben egy Deadface-album dübörgött.

„Találkozzunk éjjel” – énekelte Su-kii, az algoritmikusan generált női énekhang.

Karót nyelt, öltönyös férfiak és szigorú tekintetű, kosztümös nők vették körül, a többieket megvető pillantásokkal mustráló űrtoronylakók, és egy sor bőröndös turista, akik interplanetárisokkal utaznak majd tovább a Marsra vagy a Vénuszra.

Valószínűleg egyikük sem izgult annyira, mint ő.

„éjjel, éjjel, és nem állunk szóba a fénnyel”

Hiszen Darwinvárosban hamarosan találkozhat Omar Dafuddal, művésznevén Hiúzzal, az ismert zéró g légtáncossal. Mármint ismert akkor, ha valaki ebben a szubkultúrában mozgott. Diali az elküldött bemutatkozó vibrójával felvételt nyert az új tánckurzusára, és ugyan Hiúz nem kevés tandíjat kért, de hát az apjuk olyan fontos pozícióban dolgozott, hogy azt sem tudták, mire költsék a kreditegyenlegüket. Egyedül ezt értékelte az apja munkájában, mert különben Kaitóval alig látták miatta, néha napokig nem is ereszkedett le az Olümposzból.

„Ne nézz soha a fénybe! Gyere, merüljünk együtt mélyre!”

Apjuk csak egyvalamiről nem beszélt soha. Emilyről. Persze a metaháló riporterei eleinte mindig rákérdeztek, mi a véleménye a lánya elítéléséről, de sosem válaszolt. Otthon sem beszéltek róla, és nyilvánosan sem nyilatkozhattak a nővérükről.

Baszódjon meg minden Bekins!

„mélyre, mélyre, ez még nem a vége. Várj még, várj…”

A Földre érkezés első éveiben sokat lógtak együtt Kaitóval: néha naphosszat Vízióban kószáltak, máskor átmentek Észak-Amerikába, és a bátyja kicsit olyanná vált a számára, mint régen Emily. Aztán Kaito összehaverkodott néhány, szintén a Goodall-toronyban lakó, vele egykorú sráccal és lánnyal, és onnantól Diali egyre inkább azt érezte, hogy a testvére szívesebben lóg velük, mint vele. Párszor ugyan őt is elvitte bandázni, de Diali nem érezte jól magát, tizenhárom évesen alig értette, miről beszélnek, nem szerette a harsányságukat, és azt, hogy folyton azt éreztették, ő még kicsi, ezért egy idő után kibújt a közös programok alól.

Inkább otthon gubbasztott, és az elsötétített nappaliban a foteleket félretolva egész nap táncolt. Oktatóhologramokkal klasszikus, modern és utcai tánckoreográfiákat tanult, de néha csak egyszerűen maximumra tolta linkje zenerendszerét, és kimerülésig tombolt a Deadface-re, a MyVibesra és a Road of Resistance-re.

Egyre jobban szerette a sötétséget. Alig várta az augusztustól januárig tartó időszakot, amikor a Schroeder szeme a nappali égbolton a Nappal együtt fénylett, mert akkor legalább éjszaka valóban besötétedett. Ilyenkor este többnyire a közeli parkban lógott, és az ottani utcai táncosokat figyelte.

Az űrlift lassítani kezdett, megérkeztek Darwinvárosba. A saját légkörrel rendelkező, henger alakú űrváros belső felületén toronyépületek sorakoztak. A távolban, az űrtorony hosszanti tengelyére tapadva a Darwin United hatalmas zérólabda stadionja függött, melynek oldalán a csapat jelképe, a foltos Beagle kutya emblémája vibrált. A tengely körül egészen a stadionig buborék alakú speciális zéró g épületek sorakoztak, akár egy csillogó gyöngysor: ezek egyikében működött a zéró gravitációs táncstúdió is.

Hiúzt kéttucatnyian lebegték körbe a falakra szerelt fogantyúkba kapaszkodva. Diali fejjel lefelé lógott, mint egy denevér, és gyermeki örömmel élvezte a súlytalanság szabadságát.

– Sziasztok! – mosolygott rájuk a nyúlánk, csontos arcú, kreol bőrű Hiúz. Diali a hosszú ujjait leste, ahogy időnként eltartotta őket, és ahogy kisebb-nagyobb íveket írt le velük, miközben beszélt. Minden mozdulatából dinamika és fegyelmezett elegancia áradt. – Hiúz vagyok. Néhányatokkal már dolgoztunk együtt, nektek már van hasonló állatnevetek, de idővel szeretném, ha mindenki választana egyet. A következő hónapokban megtanuljuk, elmélyítjük a zéró g mozgás alapjait, aztán pedig ennél sokkal vadabb dolgokat fogunk csinálni együtt. Az alapok után elsősorban RMD-t és wingert fogunk tanulni, illetve ezek légtáncos változatát, később majd mindezt megbolondítjuk egy kis looperrel is. Végül pedig, az utolsó hónapban ugyanezeket a felszínen, gravitációban, légcipőkkel fogjátok igazán kiteljesíteni. – Összecsapta a két tenyerét. – Előre szólok: ki fogom hozni belőletek a maximumot. Ha valami nem tetszik, szóljatok, de úgy hiszem, tanulni jöttetek, és azért, mert a tánc az, ami meghatározza a személyiségeteket.

Diali körbepislantott. A legtöbb fiú és lány nála idősebb volt, néhányan kicsivel húsz felett lehettek, ketten-hárman talán tizennyolc körüliek. A legtöbbjükből sugárzott a magabiztosság, ami megijesztette, hiába tanult rengeteget ő is az elmúlt években. Szerencsére akadt néhány lány és srác, akik hozzá hasonlóan újoncként viselkedtek. Diali akaratlanul is az ő társaságukat kereste.

Az első néhány alkalommal a súlytalanságban koordinált mozgást gyakorolták: faltól falig siklás, pörgések, a végtagok használata, aztán ugyanezt zenére próbálták, majd Hiúz mutatott néhány egyszerű koreográfiát: csodálatosan forgott, lebegett a terem közepén, és közben időnként a csuklóján és a bokáján viselt apró légpulzárokból kieresztett gázlöketekkel koordinálta a mozgását.

Diali ámulva figyelte. Igen, ez már igazi mozgásművészet.

Két héttel később Hiúz mindenkihez egyesével odalebegett az óra végén. Diali a mennyezetről lógott lefelé, bár Hiúz a második órán elmagyarázta nekik, hogy a zéró gravitációban nincs olyan, hogy mennyezet, ez csak az ő fejükben létezik. Ujjatlan pólója tocsogott az izzadságtól, a cseppek apró gömbökként váltak el a bőrétől, és keveredtek el a másokat körüllebegő, rezgő, formátlan verejtékkel.

Hiúz elkapta a mellette lévő kapaszkodót, majd egy bukfenccel Dialival egy irányba fordult.