Lee Child

CSAK EGY LÖVÉS

Lee Child

CSAK EGY

LÖVÉS

MÁSODIK, JAVÍTOTT KIADÁS

A mű eredeti címe

One Shot

Copyright © Lee Child 2005

Hungarian translation © Erdélyi András

© General Press Könyvkiadó, 2019

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ERDÉLYI ANDRÁS

Szerkesztette

KOCSIS ANIKÓ

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 085 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Maggie Griffinnek

Jack Reacher első és legjobb barátjának az Egyesült Államokban

1. fejezet

Péntek. Délután öt óra. Ilyenkor a legnehezebb észrevétlenül keresztülhajtani a városon. Vagy talán a legkönnyebb. Hiszen pénteken délután ötkor senki nem figyel semmire. Csak az úttestre maga előtt.

A fegyveres férfi észak felé tartott. Nem gyorsan, nem is lassan. Világos színű egyterűje hajdan szebb napokat látott. Egyedül ült a kocsiban. Világos ballonkabátot viselt, és olyanfajta formátlan, kerek kalapot, melyet idősebb urak nyomnak a fejükbe a golfpályán, ha kisüt a nap vagy megered az eső. A világos kalapon kéttónusú piros szalag díszelgett. A fejfedőt mélyen a homlokába húzta. A kabát magasan fölgombolva. A férfi napszemüveget viselt, noha a kocsinak sötétített ablakai voltak, ráadásul az eget felhők borították. A kezét kesztyűbe bújtatta, jóllehet három hónapja már, hogy a tél búcsút intett, és az idő egyáltalán nem volt hideg.

Ahol az Első utca elkezd a hegyre kapaszkodni, a forgalom már csak lépésben haladt. Aztán teljesen leállt, mert útfelbontás miatt a két sávból csak az egyik volt járható. A város tele volt útakadályokkal. Kocsival közlekedni lassan egy éve lázálom volt errefelé. Kátyúk, sóderes teherautók, betontuskók, aszfaltozógépek mindenütt. A férfi elemelte a kezét a kormányról. Felhúzta a kézelőjét. Az órájára nézett.

Tizenegy perc.

Türelem!

Lábát levette a fékről, és előrearaszolt egy kicsit. Aztán megint megállt, ott, ahol az út összeszűkült, a járda kiszélesedett, vagyis ahol a belvárosi vásárlónegyed kezdődött. Nagy üzletek sorakoztak mindkét oldalon, mindegyik egy kicsivel magasabb, mint az előző, az emelkedő miatt. A széles járda tág teret adott a járókelőknek a korzózáshoz. Kovácsoltvas zászlótartók, öntöttvas lámpaoszlopok sorakoztak kordonként a gyalogosok és az autók között. A kocsik alig mozdultak. A férfi megint az órájára nézett.

Nyolc perc.

Türelem!

Száz méterrel arrébb a torlódás valamelyest lazulni látszott. Az út kiszélesedett, bárok és üzletek sorakoztak kétoldalt. Aztán bal kéz felől egy parkolóház és közvetlenül mellette újabb építkezés: a garázst bővítették. Elöl az utat egy alacsony fal zárta le. Mögötte egy pláza szeles sétálóutcája medencével és díszes szökőkúttal. A plázától balra a régi városi könyvtár. Jobbra új irodaépület. Mögötte egy fekete üvegtorony. A plázát körülvevő fal mentén az út éles szögben jobbra kanyarodott, és nyugat felé ment tovább, limlomos hátsó kijáratok és raktárhelyiségek mellett haladt el, majd az autópálya hídja alatt vezetett át.

A férfi az egyterűvel még a pláza előtti kanyarnál lelassított, balra kanyarodott, és behajtott a parkolóházba, egyenesen a rámpára. Sorompó nem volt, mivel mindegyik parkolóhelyhez külön parkolóóra tartozott. Ezért nem volt kassza, nem kellett tanúval, jeggyel vagy bármi más hátrahagyott nyommal számolni. A férfi mindezzel pontosan tisztában volt. Fölhajtott az első szintre, és a legtávolabbi sarokban állította le a kocsit. Kiszállt, és amíg hagyta a motort járni, a parkolóhelyről eltávolította a narancssárga kúpot, hogy beállhasson. Ez volt a régi épületrész utolsó parkolóhelye, innentől kezdődött a toldaléképület.

Beállt az üres helyre, majd leállította a motort. Mozdulatlanul ült egy pillanatig. A garázs csöndes volt, tele néma autóval. Az utolsó helyet tartotta fenn magának a forgalomterelő sárga kúppal. A garázs mindig tele volt, a férfi tudta ezt. Ezért bővítették nemrégiben a duplájára. Mivel a vásárlók használták, most csend volt. Senki nem indul el délután ötkor, a csúcsforgalom kellős közepén. Vagy négy előtt ülnek kocsiba, vagy megvárják a hat órát.

Az órájára nézett.

Négy perc.

Nyugi!

Kinyitotta a kocsi ajtaját, és kiszállt. Elővett egy fémpénzt a zsebéből, becsúsztatta a parkolóórába. Keményen elfordította a kis kart, és hallotta, ahogy az érme lehull. A kijelző egyórás parkolási időt jelzett cserébe. Csend volt. A levegőt a parkoló autók szaga töltötte meg. Benzin, gumi, kipufogógáz szaga.

Még mindig a kocsi mellett állt. A lábán kopott sivatagi csizma. Khakiszínű antilopbőr, szimpla fűzőkarikák, fehér kreppgumi talp – angol gyártmány Clarktól, a Különleges Egység katonái hordtak ilyet előszeretettel. Jellegzetes formatervezés, mely legalább hatvan éve változatlan.

Visszanézett a parkolóórára. Ötvenkilenc perc. Ennyire nincs szüksége. Kinyitotta a kocsi elhúzható hátsó ajtaját, fölhajtott egy takarót, mely alatt ott hevert a fegyver. Egy Springfield M1A Super Match volt, automata utántöltővel, amerikai diófa tussal, nehéz, osztályon felüli csővel, tíz tárral, mely .308-as kaliberre volt töltve. A kereskedelemben beszerezhető pontos megfelelője volt annak az M14-es automata, utántöltős mesterlövész puskának, amelyet még a hadseregben használt sok-sok évvel ezelőtt. Jó fegyver volt. Lehet, hogy nem a legkorszerűbb, de a célnak megfelel. Végtére is nem valami különlegesen nagy távolságra akar lőni vele. Lake City M852-esekkel volt betárazva. A kedvenc tölténye. Szövetségi töltet, Sierra Matchking 168-as keverék; a töltet alighanem jobb, mint maga a fegyver. Kissé szerencsétlen párosítás.

Fülelt, majd csöndben kiemelte a fegyvert a hátsó ülésről. Elsétált vele a régi és az új garázs közötti határvonalig. Vékony repedés húzódott a régi és az új beton között. Mint egy demarkációs vonal. Nyilván illesztési hézag a nyári hőség miatt. Úgy vélte, jó lett volna, ha kitöltik lágy szurokkal. Közvetlenül a rés fölött két oszlop közé kifeszítve egy sárga-fekete szalag: Figyelem! Belépni tilos! A férfi fél térdre ereszkedett, és átcsúszott alatta. Újra fölegyenesedett, és belépett a lezárt építési területre.

Az új beton helyenként simára volt vakolva, másutt érdes volt még a felülete. Fapalánkokon lehetett közlekedni. Félig telt és üres cementeszsákok mindenfelé. Áthidaló gerendák. Csupasz égők, kikapcsolva. Üres talicskák, összelapított ásványvizes palackok. Kábelkötegek, zúzalékkőhalmok, indokolatlan hosszúságú épületfák, csöndesen álló betonkeverők. Mindent szürke cementréteg borított, finom, mint a síkpor. Nyirkos mészszag.

A férfi a fegyverrel továbbhaladt a sötétben, míg az új, északkeleti szeglethez nem ért. Ott megállt, hátát egy érdes felületű oszlopnak támasztotta, és csöndben várt. Két és fél méterre lehetett az új garázs peremfalától. Észak felé nyílt innen kilátás. A fal csípőmagasságban húzódott. Még nem készült el. Már ki voltak fúrva a csapszegek a fémkorláthoz, amely megakadályozza majd, hogy a kocsik a betonnak ütközzenek. A padlóban ott volt a helyük az új parkolóórák tartóoszlopainak.

A fegyveres férfi tovább araszolt, egészen addig, amíg a két lapockája között érezte az oszlop sarkát. Most észak-északkelet felé nézett. Közvetlenül a plázára. A díszmedence hosszú, keskeny négyszöge húzódott alatta. Hatszor húszas lehetett. Mint egy nagy vízgyűjtő. Csípőmagasságban négy fal vette körül. A vízfelület loccsanva nyaldosta a belső oldalfalát. A férfi látószöge mértani pontosságú átlós vonalat képezett a medence innenső és az átelleni sarka között. A víz talán harminc centi mély lehetett. A szökőkút hajszálpontosan a medence közepén csobogott. Fölhallatszott a csobogás az utcazajjal együtt. A medence elülső fala alig egy méterre volt a pláza falától, mely az Első utcát a bevásárlóközponttól elválasztotta. A két alacsony fal egymáshoz közel, és egymással párhuzamosan futott kelet–nyugati irányban, egy szűk gyalogfolyosót képezve.

A férfi a garázs első szintjén tartózkodott, de mivel az Első utca a hegyoldalra kapaszkodott, ez azt jelentette, hogy a pláza alig egy emelettel volt lejjebb, mint ő. Volt egy határozott dőlésszög, noha csekély. A plázától jobbra egy új irodaépület ajtaját láthatta. Lepusztult hely volt. Megépítették, de bérlők számára kiadni nem tudták, és ezzel a férfi tisztában volt. De hogy az új belvárosnak mégiscsak megőrizzék a renoméját, a városvezetés úgy döntött, hogy az épületet mindenféle hivatalokkal tölti meg. Itt volt a Gépjárművek Ügyosztály, aztán a szárazföldi haderő, a légierő, a tengerészgyalogság és a haditengerészet közös toborzóirodája. Meg talán valami szociális hivatal is itt székel, és mintha adóhivatal is lenne itt, de a férfit ez igazából nem érdekelte.

Térdre ereszkedett, majd hasra feküdt. Egy orvlövész számára a csúszás-mászás alapvető mozgásforma. Szolgálati évei során irdatlan sok kilométert csúszott-mászott térden, hason, könyökön. Tréning gyanánt olykor órákon át gyakorolta ezt az alacsony testhelyzetet, amely arra jó, hogy elkerüljön egy figyelő távcsövet. Ezúttal azonban távcsővel nem kellett számolnia.

Lehasalt szorosan a fal mellé, majd fölült. Aztán feltérdelt. Jobb lábát szorosan maga alá hajlította. Bal lábát szilárdan megtámasztotta, sípcsontja függőlegesen állt. Bal könyökét bal térdére támasztotta. Felemelte a fegyvert. A puskacső végét az alacsony betonfal tetejére helyezte. Finoman előre-hátra hajladozott, hogy megtalálja a szilárd és optimális testhelyzetet. Kitámasztott térdelő helyzet, ahogy a szakkönyv nevezi. Jó pozíció. A kétlábú állvánnyal végrehajtott hason fekvés után rögtön ez következik – tapasztalatai szerint. Levegőt vett, kiengedte. Egy lövés, egy halál. Ez a mesterlövész krédója. A sikerhez önfegyelem kell, nyugalom és csend. Belégzés, kilégzés. Kezdett ellazulni. Kezdte otthonosan érezni magát.

Kész.

Behatolás sikeres.

Most már csak a kellő időt kell kivárni az akcióhoz.

2. fejezet

Hét percet várt, lazított, lassan lélegzett, az elméje kitisztult. Balra nézett, a könyvtár felé. Mögötte kanyarodott a sztráda, mintha oltalmazva körül akarná ölelni a nagy mészkőépületet. Aztán az út valamelyest kiegyenesedve a fekete üvegtorony felé vette az irányt. Ebben az épületben működött az NBC helyi stúdiója, de az orvlövész biztos volt benne, hogy nem ők foglalják el az egész épületet, legfeljebb egy emeletet. A többi helyiségben kis ügyvédi irodák, ingatlanügynökségek, biztosítási brókerek vagy befektetési menedzserek kaptak helyet. De az is lehet, hogy sok közülük üresen áll.

Jobb kéz felől, az új épületből áramlottak kifelé az emberek. Most zártak a kormányzati hivatalok. Öt óra, péntek. Az orgyilkos orra előtt, szinte karnyújtásnyira haladtak el az emberek a két fal közötti szűk folyosón, a díszmedence irányába. Libasorban. Egyik a másik után. Mint egy céllövészeten a drótra fűzött bábuk. Célgazdag környezet. A hatótávolság harminc méter. Hozzávetőleg. Nagyon közeli.

A férfi várt.

Voltak, akik menet közben ujjukat belemártották a díszmedence vizébe. Az orvlövész rézpénzeket látott csillámlani a medence fekete csempével borított fenekén. A szökőkút sugara időnként felkavarta, és arrébb lökte a pénzérméket.

A férfi figyelt. És várt.

Egyre sűrűbb lett a tömeg. Most már úgy összetorlódtak az emberek, hogy megakadt a sor, és várniuk kellett, amíg egyesével áthaladhattak a két alacsony fal között. Ugyanúgy, mint a kocsik az Első utca aljánál, a forgalmi dugóban. Csak ön után! Nem, csakis ön után! Az emberek lassan csoszogtak. Lassú, totyogó kacsák egy céllövészetben.

A férfi a fegyverrel nagy levegőt vett, lassan kiengedte, és várt.

Aztán vége lett a várakozásnak.

Meghúzta a ravaszt, és rajta tartotta az ujját.

Az első lövés egy férfit talált fejen, és azonnal meg is ölte. A lövés hangos volt, és egy szuperszonikus dörrenés robbant ki a lövedékből, rózsaszín permet lövellt ki a fickó fejéből. A pasas elterült, mint egy bábu, melyet levágnak a zsinórról.

Első lövésre telitalálat.

Kiváló.

Az orvlövész gyorsan dolgozott, balról jobbra. A második lövés a következő férfit is a fején találta el. Pontosan ugyanaz az eredmény, mint az elsőnél. A harmadik golyó egy nő fejébe fúródott. Az eredmény ugyanaz: három lövés alig két másodpercen belül. Három célpont: kész. Totális döbbenet, egy töredékmásodpercig semmi reakció. Aztán kitört a káosz. Pokoli ricsaj. Pánik. Tizenkét ember szorult a pláza fala és a medence melletti fal közötti szűk folyosóba. Háromnak már annyi. A maradék kilenc futásnak ered. Négy előre, öt a holttestek mögött hátraarcot csinált, és úgy rohant volna, de beleütközött a továbbra is előrenyomuló emberfalba. Éles sikítások. Pánikba esett embertömeg az orgyilkostól karnyújtásnyira. Alig harminclépésnyire tőle. Milyen közel!

A negyedik fejlövés egy öltönyös férfit ért. Az ötödik teljesen célt tévesztett. A Sierra Matchking töltény közvetlenül egy nő válla mellett süvített el, majd a medence felé repesztett tovább, majd eltűnt. A férfi ügyet se vetett rá, megcélozta a hatodikat, és az orrnyergét találta el egy fickónak, akinek a feje nyomban ketté is vált.

Nem lőtt többet.

Lebukott a garázsfal mögé, és visszafelé kúszott vagy három métert. Érezte az égett puskapor szagát, a füle csengett, de így is hallotta a nők éles sikolyait, a szaladó lábak dobbanásait odalentről. Ne aggódjatok, kicsi emberkék, gondolta. Egyelőre ennyi. A többit most futni hagyom. Az üres töltényhüvelyeket kis halomba gyűjtötte. A fényes sárgarézdarabkák ott csillogtak az orra előtt. Ötöt tartott kesztyűs kezében, ám a hatodik elgurult, és beleesett a két betonelem közötti hézagba. Hallotta a fém koppanását, ahogyan alul földet ért.

Döntés?

Itt hagyod, ez nem kérdés.

Nincs idő.

Az öt töltényhüvelyt bepréselte az esőkabátja zsebébe, majd újra lehasalt. Egy pillanatig csendben feküdt, és hallgatta a kinti kiáltásokat. Aztán föltérdelt, majd fölállt. Megfordult, és az érdes betonon, a palánkok mentén, a sötét, poros új épületrészen át gyors, határozott léptekkel visszament a kocsijához.

A hátsó ajtó továbbra is nyitva volt. A még meleg csövű fegyvert visszacsomagolta a takaróba, majd behúzta az ajtót. Beült a volán mögé, és ráadta a gyújtást. A szélvédőn át a parkolóórára pillantott. Még negyvennégy perce maradt. Kitolatott, és a kijárati rámpa felé hajtott. Áthaladt az őrizetlen kijáraton, jobbra kanyarodott, majd újra jobbra, a bevásárlóközpont mögötti szűk utcák kuszaságába. Az autópálya hídja alatt hajtott át, amikor az első szirénákat meghallotta. Fellélegzett. A szirénák kelet felé tartottak, ő pedig az ellenkező irányba haladt.

Szép munka, gondolta. Álcázott behatolás, hat leadott lövés, öt találat, sikeres távozás – ment minden, mint a karikacsapás.

Aztán hirtelen elmosolyodott. Hosszú időszakot felölelő katonai statisztikák szerint az ellenség halálozási aránya egy modern hadseregnél a gyalogság bevetésekor támadásonként tizenötezer az egyhez. Speciális mesterlövész bevetésekor azonban ez az arány sokkalta jobb. Egészen pontosan tizenkét és félezerszer jobb. Mesterlövész alkalmazásakor egy az egy egész két tizedhez az arány támadásonként. Ő pedig ennyi év után most hatból ötöt teljesített, ami ugyanaz. Egykori kiképzői elégedettek lennének.

3. fejezet

Egykori kiképzői azonban harci terepre készítették fel a mesterlövészeket, és nem belvárosi lövöldözésre. A reakcióidő más az utóbbi esetben, ami a sikeres távozás fogalomkörét bizonyos fokig módosíthatja. Ebben az adott esetben a média reagált a leghamarabb. Ami nem meglepő, hiszen a lövések az NBC helyi stúdiója előtt dördültek el. Két dolog történt, még mielőtt a pánikba esett embereknek eszükbe jutott volna, hogy mobiltelefonjukon riasszák a rendőrséget. Először is az NBC-stúdió összes mozgatható kameráját az ablakokból a helyszínre irányozták. Másodszor: egy helyi műsorvezető, Ann Yanni azonnal hírt adott a történtekről, pontosan tudva, hogy az ő riportja lesz az első az országos hírhálózatban. A nő rosszul volt a látványtól, pánikba esett, és szinte sokkos állapotban volt, de azonnal felismerte a páratlan lehetőséget. Azonnal megfogalmazta magában, hogy mit mondjon. Tudta, hogy a címszavak a legfontosabbak. Az orvlövész szó jutott először az eszébe, aztán az értelmetlen és a gyilkolászás szó. Igen, a gyilkolászás remek kifejezés. Benne van, hogy vaktában, féktelenül, kegyetlenül, vadul... Benne van az oktalanság és a személytelenség. Nagyszerű szó. Pontosan ez illik a sztorihoz. De a riporternő azt is tudta nyomban, hogy képek alatt futó szalagcímnek mégsem ez az igazi. Tömeggyilkosság. Igen, ez talán jobb. Péntek esti tömeggyilkosság? Vérengzés csúcsforgalom idején? Rohant az ajtóhoz, és remélte, hogy a feliratozósrácnak beugrik az igazi cím.

A harci terepen természetesen városi rendőrség sincs. A tucatnyi párhuzamos mobilhívás nyomán olyan volt a riadótérkép, mint egy karácsonyfa, és a helyi rendőrség, valamint a tűzoltóság negyven másodpercen belül úton volt a helyszínre. Minden járművet mozgósítottak, az összes hadra fogható nyomozót, helyszínelőt, bűnügyi technikust, baleseti sebészt, mentőst – mindenkit odarendeltek a plázához. Kezdetben teljes volt a káosz. A segélykérők pánikba esve, összefüggéstelenül beszéltek a telefonba. De rögtön nyilvánvaló volt, hogy súlyos az eset. Az átmeneti parancsnokságot egy Emerson nevű veterán rendőrre bízták, aki annak idején járőrözéssel kezdte a szakmát, és húsz év alatt végigjárta a szamárlétra minden fokát. Kétségbeesetten próbált keresztülvágni a forgalmi dugón, miközben fogalma sem volt róla, mi történhetett. Rablás, drogügylet, bandaháború, terrorista akció? Semmi információ. De nyugodt volt. A körülményekhez képest. Pulzusát igyekezett százötven alatt tartani. Közvetlenül rá volt kapcsolva a diszpécser vonalára. Vezetés közben elképedve hallgatta a jelentéseket.

– Újabb fickó, mobilról! – ordította a diszpécser.

– Kicsoda?! – üvöltött vissza Emerson.

– Tengerészgyalogos a toborzóirodából.

– Látta, mi történt?

– Nem, odabent volt. De most kint van.

Emerson a fogát csikorgatta. Nem ő az első, aki a helyszínre ér. Megközelítőleg sem. Hátulról megvezethetik. Nem árt résen lenni! Egy tengerészgyalogos? Jó, hát lássuk!

– Rendben – mondta. – Kapcsolja!

Hangos kattanások, elektronikus zörejek, majd külső zajok: ajtócsapkodás, távoli kiáltások, vízcsobogás. A szökőkút, gondolta.

– Ki van a vonalban? – kérdezte.

Összeszedett, de kissé hadaró hang szólt bele, hangosan, határozottan, a mobil mikrofonját közvetlenül a szája elé tartva.

– A nevem Kelly – mondta. – Technikai tiszthelyettes, tengerészgyalogság. Kivel beszélek?

– Emerson felügyelő. Úton vagyok, úgy tíz percre onnan. Mi történt?

– Öt áldozat – mondta a tengerészgyalogos.

– Öt halott?

– Pontosan.

Cseszd meg... – Sérültek?

– Egyet se látok.

– Öt halott, és nincs sebesült?

– Pontosan – ismételte a katona.

Emerson nem szólt semmit. Látott már lövöldözést közterületen. Látott már halottakat. De soha nem látott még olyat, hogy csak halottak lennének. A közterületen folyó lövöldözéseknél mindig vannak sebesültek a halottak mellett. Általában fele-fele arányban. Minimum.

– Biztos benne, hogy nincs sebesült? – kérdezte.

– Biztos vagyok benne, uram – mondta a tengerész.

– Kik a halottak?

– Civilek. Négy férfi és egy nő.

– A francba...

– Ahogy mondja, uram.

– Maga hol volt?

– A toborzóirodában.

– Mit látott?

– Semmit.

– Mit hallott?

– Lövéseket. Pontosan hatot.

– Pisztolyok?

– Puska lehetett. És azt hiszem, csak egy.

– Egy puska?

– Automata, azt hiszem. Gyorstüzelésű, de valószínűleg csak félautomata. Fejlövés. Mindegyiknél.

Orvlövész, gondolta Emerson. A kurva anyját! Egy őrült, rohamfegyverrel!

– Eltűnt?

– Azóta nem volt több lövés, uram.

– Lehet, hogy még ott van?

– Lehetséges, uram. Az emberek fedezékbe húzódtak. Többségük a könyvtárba.

– Maga hol van?

– A pláza főfala mögött, uram. Pár embert magammal hoztam.

– Ő hol volt?

– Nem tudom biztosan. Talán a parkolóházban. Az új részben. Az emberek arrafelé mutogattak. Onnan látszott valami torkolattűzféle. Villanások. És ez az egyetlen épület, amely közvetlenül a helyszínre néz.

Nyúlketrec, gondolta Emerson. Átkozott patkánylyuk.

– Itt vannak a tévések – mondta a tengerészgyalogos.

Francba!

– Egyenruhában van?

– Teljes öltözetben, uram. A toborzóiroda miatt.

– Oké, próbálja tartani a rendet, amíg az embereim odaérnek.

– Értettem, uram.

A vonal megszakadt, és Emerson újra csak a diszpécser lélegzését hallotta. Tévések és egy fegyveres őrült, gondolta. Mekkora nagy szar! Sokszoros nyomás, tüzetes vizsgálat, és mindent kétszer meggondolni! Mindig ez van, ahol a tévések felbukkannak, mert egy fegyveres őrült... Lenyomta a gombot, mely az összes kocsi rádió adó-vevőjével kapcsolta össze.

– Az összes egységnek, figyelem! Egy magányos őrült, egy szál puskával. Valószínűleg automata fegyverrel. Összevissza lövöldözés nyilvános helyen. Valószínűleg a parkolóház új épületrészéből. Lehet, hogy még ott van, de az is lehet, hogy elmenekült, utóbbi esetben vagy gyalog vagy járművön. Az összes egység, amely tíz tömbön belül tartózkodik, azonnal álljon le, és zárja le a kerületet. Senkit ne engedjenek át! Se ki, se be! Világos? Se gyalogost, se járművet! A tíz blokkon belül levő összes egységnek! Különleges óvatosság! Nehogy kiengedjék! Nem szökhet meg! Még ma el kell kapnunk a fickót, mielőtt a CNN ránk szabadul, és mindent a nyakunkba varr!

A férfi az egyterűben megnyomta a távirányító gombját, és a garázsajtó dübörögve felnyílt. Behajtott, megint megnyomta a gombot, és az ajtó becsukódott mögötte. Leállította a motort, és egy pillanatig csendben ült. Aztán kiszállt a kocsiból, és átment a koszos garázson, be a konyhába. Megpaskolta a kutyát, és bekapcsolta a tévét.

Golyóálló mellényt viselő mentősökmentek be a könyvtár hátsó bejáratán. Ketten hátramaradtak, hogy megbizonyosodjanak, nincsenek-e a tömegben sérültek. Négyen kijöttek a könyvtár főkapuján, és görnyedt testtartásban átlopakodtak a plázán, majd lebuktak a fal mögé. Odakúsztak a holttestekhez, és ellenőrizték a halál beálltát. És ott is maradtak. Hason fekve a mozdulatlan tetemek mellett. Semmi fölösleges mozgás, amíg a garázs nincs átkutatva, mondta Emerson.

Emerson két háztömbnyire a plázától állította le kocsiját egy parkoló autó mellett, és utasított egy egyenruhás őrmestert, hogy lássanak hozzá a parkolóház átvizsgálásához. A délnyugati saroknál kezdjék, fölülről lefelé haladva. Az egyenruhások átkutatták a harmadik emeletet, majd a másodikat. Aztán az elsőt. Aztán a földszintet. A régi épületrész sok gondot okozott. Gyenge világítás, parkoló autók, és mindegyik kocsi potenciális rejtekhely. Belül, alatta és mögötte is elbújhatott a fickó. De senkit sem találtak. Az új épülettel már nem volt ennyi gond. Itt világítás egyáltalán nem volt, viszont parkoló autó sem. A járőrök egyszerűen lejöttek a lépcsőn, és minden szintet végigpásztáztak a zseblámpáikkal.

Senki.

Az őrmester fellélegzett, és jelentést tett.

– Szép munka! – mondta Emerson.

Igen, ez szép munka volt. A délnyugati szeglettől a délkeleti sarokig mindent átvizsgáltak, és semmit nem találtak. Kis szerencsével tehát az első fázist hibátlan teljesítménnyel zárják, és ha így folytatják, az egész nyomozást kifogástalanul vihetik végig.

Este hétre besötétedett, és addig Ann Yanni tizenegyszer került adásba. Háromszor országosan, nyolcszor a helyi tévében. Személy szerint kissé csalódott volt az arány miatt. A bőrén érzékelte a tévéhálózat központjában dolgozó szerkesztők általános cinizmusát. Hajts rá a vérre, így kerülsz az élre, ez a hírszerkesztők krédója, de ez a vérengzés kívül esett az érdeklődési területükön, túl messze volt New Yorktól vagy Los Angelestől. És nem is Washington D. C. valamelyik jól manikűrözött kertvárosában történt. Nem volt sok esély arra, hogy egy igazán fontos személy érintettje legyen a tragédiának. Egyszóval a riport nem igazán vezető anyag a hírcsatornán. És igazság szerint Ann nem is tett túl sokat hozzá. Az áldozatokat még nem is azonosították. Egyetlen meggyilkoltat sem. A rendőrség gondosan őrzi a személyes adatokat, amíg a családok nem adják hozzájárulásukat a nyilvánosságra hozatalhoz. Így aztán Ann egyelőre nem tudott szívszaggató sztorikat kreálni. Nem tudhatta, hogy az áldozat történetesen derék családapa volt-e, vagy jámbor hívő, netán gyermeket nevelő anya, gondos feleség. És látványban sem tudott túl sokat kínálni. Csupán egy kíváncsiskodó tömeg öt sarokkal a helyszíntől, rendőrkordonnal viszszatartva, forgalmi dugó az Első utcán, és időnként egy közeli bevágás a parkolóházról, ahonnan feltehetően a lövések eldördültek.

Este nyolcig Emerson elég sokat megtudott. Az emberei százával gyűjtötték össze a tanúvallomásokat. Kelly tengerészgyalogsági technikai tiszthelyettes bizton állította, hogy hat lövést hallott. Emerson hajlott rá, hogy higgyen neki. Hivatásos katona, valamelyest értenie kell az efféle dolgokhoz. Aztán egy másik fickónak eszébe jutott, hogy a mobiltelefonja alighanem végig rá volt kapcsolva egy másik ürge üzenetrögzítőjére. A mobiltársaság visszakereste a felvételt, és ha távolról is, de valóban hat lövést lehetett megszámlálni visszajátszáskor. Az orvosszakértők azonban csak öt lövedéknyomot találtak az öt áldozaton. Egy lövedék tehát hiányzik. Három tanú elég homályosan nyilatkozott, de mindegyikük azt állította, hogy láttak valami fodrozódást a díszkút vízfelületén.

Emerson elrendelte a medence vizének leengedését.

A tűzoltóság végezte a feladatot. Reflektorokat állítottak fel, leállították a szökőkút motorját, és kiszivattyúzták a vizet a városi szennyvízcsatornába. Úgy számoltak, hogy legalább négyszáz köbméter vizet kell eltávolítani, és a munka egy órát vesz igénybe.

Mindeközben bűnügyi helyszínelők szívószálak és lézerpontozók segítségével próbálták megállapítani a halálos lövedékek röppályáját. Úgy vélték, hogy a legmegbízhatóbb bizonyítékot az első áldozatnál találják meg. Az illető feltehetően gyanútlanul haladt jobbról balra az úton, amikor az első lövés eldördült. Ezt követően a többiek mozgása a pánik következtében kiszámíthatatlanná vált. Ezért tehát a következtetéseiket az első áldozathoz kapcsolták. A feje teljesen szétroncsolódott, de az világosan látszott, hogy a lövedék kissé magasabbról hatolt lefelé, és balról jobbra haladt. Az egyik technikus egyenes testtartásban megállt a helyszínen, míg a másik egy szalmaszálat tartott megfelelő szögben a fejéhez. Aztán az első fickó arrébb mozdult, míg egy harmadik a lézerpontozóval keresztüllőtt a szalmaszálon. Kicsiny, piros pont jelent meg a parkolóház új épületszárnyának északkeleti sarkában, az első szinten. Tanúk állították korábban, hogy onnan látták a torkolattüzek villanását. Most a tudomány is igazolta a vallomásukat.

Emerson a helyszínelőit beküldte a garázsba azzal, hogy korlátlan idő áll rendelkezésükre, ám üres kézzel vissza ne merjenek jönni.

Ann Yanni nyolc harminckor egy stábbal kivonult a fekete üvegtoronyból, és az öt sarokkal arrébb levő kordonhoz ment forgatni. Arra számított, hogy sikerül majd azonosítania egy-két áldozatot a holttestek elszállításakor. Azok, akiknek a hozzátartozója nem tért haza aznap vacsorára, mind ott gyülekeztek, kétségbeesetten, információra éhesen. Ann húszpercnyi anyagot forgatott, de semmi új értesülést nem szerzett. Ehelyett húszpercnyi sírást, jajveszékelést és döbbenetet rögzített videószalagra. Az egész város egy merő fájdalom és kétségbeesés. Ann az elején titokban büszke volt magára, hogy az események fő sodrába került, de most már könnyek gyűltek a szemébe, és kavargott a gyomra.

4. fejezet

A parkolóház volt az események központja. Kincsesbánya annak, aki információkra vadászott. Egy rendőrjárőr három sarokkal arrébb kifaggatott egy tanút, aki rendszeresen használta a garázst, és azt állította, hogy az első szinten az utolsó parkolóhely le volt foglalva egy narancssárga forgalomterelő kúppal. A tanúnak éppen emiatt kellett másutt parkolóhelyet keresnie. Egy fickó a városi önkormányzattól azt mondta, hogy a narancssárga kúp nem hivatalosan volt kitéve oda. Semmiképpen sem hivatalosan. Miért tették volna oda? A kúpot így hát berakták a bizonyítékos zsákba, és elvitték. A fickó a városi hatóságtól azt is mondta, hogy a garázsház be- és kijáratánál diszkréten elhelyezett kamerák működnek. Csakhogy a karbantartó szekrényben tárolt videószalagot valaki kivette és elvitte. A hivatalnok még azt is mondta, hogy az új épületrész az elmúlt két hétben le volt zárva, és így bármi, ami ezen idő alatt történt, nem hozzá tartozik.

A bűnügyi technikusok a sárga-fekete zárószalagnál kezdték a munkát. Először is egy fekete pamutszövet darabkát találtak az érdes betonon. Tulajdonképpen csak egy bolyhot, amely szabad szemmel alig volt látható. Mintha valaki fél térdre ereszkedett volna, és a nadrágjáról észrevétlenül a betonhoz tapadt volna egy pihe. Lefényképezték a bizonyítékot, és belerakták egy átlátszó műanyag tasakba. Aztán bekapcsolták a jupiterlámpákat, és alacsony szögben megvilágították a padlózatot. A kéthetes cementporban tökéletes lábnyomok rajzolódtak ki. Tényleg tökéletesek. A vezető technikus a mobilján fölhívta Emersont.

– Furcsa cipőt hordott – mondta.

– Hogyhogy furcsát?

– Hallott már a kreppről? Ez egyfajta nyersgumi. Szinte teljesen megmunkálatlan. Nagyon tapadós. Minden ráragad. Ha a fickót megtaláljuk, lesz egy cipője ilyenfajta gumiból, aminek a talpa tele lesz cementporral. És kutyát is fogunk találni a házában.

– Kutyát?

– Kutyaszőrt találtunk. Korábban ragadt rá a cipőtalpakra. A durva beton helyenként ledörzsölte. És szőnyegrostok... Valószínűleg a lakásából meg a kocsijából.

– Csak így tovább! – mondta Emerson.

Tíz perccel kilenc előtt Emerson felkészítette a rendőrfőnököt a sajtótájékoztatóra. Semmit nem hallgatott el. A főnök dönti el, hogy miről beszél, és miről hallgat.

– Hat lövés, öt halott – mondta Emerson. – Fejlövés mindegyik. Fogadok, hogy képzett mesterlövész. Valószínűleg exkatona.

– Vagy vadász? – vetette közbe a rendőrfőnök.

– Nagy különbség szarvasra lőni vagy emberre. Technikailag lehet, hogy ugyanaz, de emocionálisan már nem.

– Helyes volt az FBI-t távol tartani az ügytől?

– Nem terrorizmus. Magányos őrült.

– Szeretném, ha meggyőzően beszélhetnék arról, hogy elkapjuk.

– Tudom – mondta Emerson.

– Szóval mennyire lehetek optimista?

– Jó anyagot gyűjtöttünk, de nem túl sokat.

A rendőrfőnök bólintott.

Pontban kilenckor Emersont fölhívta a patológus. A munkatársaival megröntgenezték az öt fejet. Masszív szövetkárosodások, a golyók ütötte ki- és bemeneti lyukak, nincs elakadt lövedék.

– Csak üreges sebek – mondta a patológus. – Az összes lövedék átment.

Emerson megfordult, és a díszkút felé nézett. Hat lövedéknek kell ott lennie, gondolta. Öt találat, egy tévesztés. A medence negyed tízre végre kiürült. Emerson a reflektorokat újra fölállíttatta, és tizenkét rendőrakadémiai növendéket rendelt oda, hatot az egyik, hatot a másik oldalra.

A bűnügyi technikusok az új garázsrészlegben negyvennyolc lábnyomot találtak az egyik irányban, és negyvennégyet visszafelé. A fickó magabiztos volt, de óvatos odafelé, és hosszabbakat lépett visszafelé. Sietett. Negyvenötös lábméret. Az utolsó oszlopon az északkeleti sarok előtt rostszálakat találtak. Műszál, valószínűleg egy világos színű ballonkabátból, lapockamagasságban, ahogy a fickó nekinyomta a hátát az érdes betonnak, majd körbecsúszott, hogy kitekintsen a plázára. Némi folytonossági hiányt a porban is találtak az oszlop és a peremfal között. És még több rostot a farmer szövetéből, illetve a kabát anyagából, valamint egy darabka kreppgumit, mely világos színű és elég régi volt.

– Kúszott – mondta a vezető technikus. – Térden és könyökkel, visszafelé pedig lábujjhegyen és könyökkel. Ha megtaláljuk a cipőjét, föl lesz horzsolva az orránál.

Megtalálták azt a helyet, ahol a fickó feltehetően fölült, majd feltérdelt. Felületi karcolásokat fedeztek fel a falon.

– Ide fektette a fegyverét – mondta a vezető technikus. – Előre-hátra hajolgatott, hogy megtalálja a súlypontot.

A technikus fölegyenesedett, és tekintetével a felületi horzsolás mellett nézett a távolba, mintha maga is egy puskával célozna. Emersont látta maga előtt, amint az üres medence előtt lépked, alig harminc méter távolságban.

A rendőrakadémiai növendékek harminc percet töltöttek az üres medencében, és mindenféle limlommal jöttek ki onnan, majdnem nyolcdollárnyi apróval és hat lövedékkel. Öt közülük teljesen eldeformálódott, egy azonban vadonatújnak látszott. Csodaszép öntet, majdnem biztos, hogy .308-as. Emerson a vezető technikust hívta.

– Jó lenne, ha lejönne! – mondta.

– Nem, inkább maga jöjjön fel ide! – felelte a technikus.

Emerson fölcaplatott az első emeletre, és az összes technikust a földön kuporogva találta, amint zseblámpáik fénysugaraival egy keskeny betonrepedés belsejébe világítottak.

– Dilatációs rés – magyarázta a vezető technikus. – És nézze, mi pottyant bele!

Emerson odanyomakodott, és lenézve egy megcsillanó sárgaréz darabot látott.

– Töltényhüvely – mondta.

– A pasas a többit magával vitte. De ezt elvesztette.

– Ujjlenyomatok? – kérdezte Emerson.

– Reméljük, lesznek – válaszolta a technikus. – Nem túl sokan viselnek kesztyűt a betárazáskor.

– Hogyan szedjük ki onnan?

A technikus fölállt, és a zseblámpájával egy elektromos kábelszekrényre világított a plafonon. Új, bekötetlen vezetékek lógtak ki belőle, mint az indák. Kiválasztott egy fél méter hosszúságú kábeldarabot. Valószínűleg túlméretezett kábelek voltak ezek a garázs beépítendő fénycsöveihez. Lehet, hogy az építkezés éppen az ilyen fölösleges túlköltekezések miatt rekedt meg. A város alighanem megint rosszul sáfárkodott a közpénzekkel.

Leeresztette a kábelt a szűk nyílásba, és addig ügyeskedett, amíg a kampósra görbített vége beleakadt az üres töltényhüvelybe. Majd nagyon óvatosan kiemelte a hüvelyt, vigyázva, nehogy megkarcolódjon, aztán egyenesen a bizonyítékoknak szolgáló műanyag zacskóba ejtette.

– Odabent találkozunk – mondta Emerson. – Egy óra múlva. Addig fölhajtok egy kerületi ügyészt.

Pontosan a lábnyomokkal párhuzamos vonalban távozott. Aztán megállt az üres parkolóhelynél.

– Ürítsék ki a parkolóórát! – parancsolta. – Minden érméről ujjlenyomatot!

– Minek? – kérdezte a technikus. – Azt hiszi, a fickó fizetett?

– Minden szálat el akarok varrni.

– Csak egy totál őrült fizet parkolási díjat, mielőtt megöl öt embert.

– Az ember nem öl meg öt embert, hacsak nem teljesen őrült.

A technikus vállat vont. Kiüríteni a parkolóórát? Alighanem nyomozói túlbuzgóság. Mindenesetre fogta a mobilját, és fölhívta a városi összekötőt, hogy jöjjön vissza megint.

Ennél a pontnál a kerületi ügyészségtől valakinek be kellett kapcsolódnia az ügybe, mert a nyomozásért egyértelműen a kerületi ügyészé volt a felelősség. A bíróságon nem a rendőrség nyert vagy vesztett, hanem az ügyész. Ezért a kerületi ügyész hivatala elkészítette a maga külön értékelését a bizonyítékokról. Vádat emeljenek? Kellően nagy horderejű az ügy? Elég erősek a bizonyítékok? Olyan volt ez, mint egy próbaper. Tárgyalás előtti tárgyalás. Ezúttal az ügy horderejére való tekintettel Emersonnak személyesen a kerületi ügyész előtt kellett számot adnia. Ő a nagy hal, az aktuális főseggfej, aki indul a választáson. És az újraválasztáson.

Emerson hatszemközti konferenciát tartott az irodájában a vezető bűnügyi technikus és a kerületi ügyész részvételével. Utóbbit Rodinnak hívták. Orosz eredetű név volt, melyet még a dédapjától örökölt, aki annak idején Amerikába jött. Az ügyész karcsú és kisportolt ötvenes volt, és óvatosságának köszönhetően irodája igen jó sikerrátával dolgozott. Mindig biztosra ment: kizárólag olyan ügyben indított eljárást, amelyben százszázalékos volt a nyerési esély. A legcsekélyebb bizonytalanság esetén azonnal kilépett a buliból, és mindent a zsarukra kent. Emerson legalábbis így látta.

– Remélem, jó hírei vannak – kezdte Rodin. – Az egész város ki van borulva.

– Pontosan tudjuk, hogyan történt – mondta Emerson. – Minden mozzanatot rekonstruálni tudunk.

– Tudja, hogy ki a tettes? – kérdezte Rodin.

– Még nem. E pillanatban fiktív személy, de konkrét.

– Nos, akkor avasson be!

– Van egy fekete-fehér biztonsági videószalagunk arról, hogy egy világos színű, egyterű jármű behajt az épületbe tizenegy perccel az esemény előtt. A rendszámtáblája nem látszik, mert sáros és mocskos, és a kamera nem a legjobb szögből vette fel. De valószínűleg Dodge Caravan típus, régebbi, és nem gyárilag sötétített ablakokkal. És korábbi videókat is vizsgálunk, mert egyértelmű, hogy korábban is járt a garázsban, és illegálisan lefoglalt egy bizonyos parkolóhelyet, méghozzá a városi útépítésekről elcsent forgalomterelő kúppal.

– Tudjuk bizonyítani a lopást?

– Ha kell, minden bizonnyal – felelte Emerson.

– Lehet, hogy a város építésügyi osztályán dolgozik.

– Lehet.

– Gondolja, hogy a kúp az Első utcai útfelújításról való?

– Mindenütt fel van túrva a város.

– Az Első utca van a legközelebb.

– Nem érdekel, honnan hozta.

Rodin bólintott. – Szóval lefoglalt egy parkolóhelyet magának?

Emerson is bólintott. – Pont ott, ahol az új épületrész kezdődik. Ezért a helyfoglalás eléggé hihetőnek látszott. Van egy tanúnk, aki legalább egy órával előtte látta a kúpot kitéve. És ujjlenyomat is van rajta. Méghozzá jó sok. A jobb hüvelykujj és a mutatóujj lenyomata azonos a parkolóórából kivett egyik negyeddollároson talált ujjlenyomattal.

– Fizetett a parkolásért?

– Nyilvánvalóan.

Rodin elgondolkodott.

– Nem áll meg a lábán – mondta. – A védelem azzal fog előjönni, hogy a kúpot jóhiszeműen rakhatta ki. Úgy értem, önző szándékkal, de ártatlanul. És a negyeddolláros napok óta bent lehetett a parkolóórában.

Emerson mosolygott. A zsaru zsaruésszel gondolkodik, a jogász jogászival.

– Van még valami – folytatta. – Leparkolt, majd átment az új épületrészbe. Különböző helyeken nyomokat hagyott maga után a cipőtalpáról és a ruhájáról. És ő is felszedett nyomokat, főleg cementport. Valószínűleg jó sokat.

Rodin rázta a fejét. – Bármikor ott járhatott az elmúlt két hétben. Ez minden? Nem elég specifikus.

– Háromszoros bizonyítással tudjuk behatárolni a fegyverét – mondta Emerson.

Rodin erre felkapta a fejét.

– Egy lövést elvétett – folytatta Emerson. – A lövedék a medencébe csapódott. Tudja, hogy a ballisztikai laboratórium pontosan így teszteli a fegyvereket? Belelőnek egy hosszú víztartályba. A víz lelassítja és megállítja a lövedéket anélkül, hogy akárcsak hajszálnyira is megkarcolná a golyót. Van tehát egy makulátlanul eredeti lövedékünk, az összes csőhuzagolási rovátkával. Ezekkel tökéletesen azonosítani tudjuk a fegyvert.

– Meg tudják találni a fegyvert?

– Találtunk faltörmeléket ott, ahol nekitámaszkodott a falnak.

– Ez jó.

– Erre mérget vehet. Megtaláljuk a fegyvert, és azonosítjuk a törmeléket. Ugyanannyit ér, mint a DNS.

– És meglesz a fegyver?

– Találtunk egy töltényhüvelyt. Rajta vannak a kilövőszerkezet nyomai. Van tehát egy lövedékünk és egy töltényhüvelyünk. Ez a kettő a bűncselekményhez köti a fegyvert. A faltörmelék a garázshelyszínhez köti a flintát. A garázshelyszín pedig a fickóhoz mint tárgyi bizonyítékot hagyó elkövetőhöz köti a bűntényt.

Rodin nem szólt semmit. Emerson tudta, hogy a tárgyaláson jár az esze. A tárgyi bizonyítékot olykor nehéz eladni. Hiányzik az emberi dimenzió.

– A töltényhüvelyen vannak ujjlenyomatok – folytatta Emerson. – Ahogy betárazott. Ugyanaz a hüvelykujj- és mutatóujjnyom, ami a parkolóórában talált negyeddollároson és az útterelő kúpon rajta van. Szóval a bűncselekményt a fegyverhez tudjuk kötni, a fegyvert a lőszerhez, és a lőszert a fickóhoz, aki használta. Érti? Így teljesen kerek egész. A fickó, a fegyver és a bűntett. Támadhatatlan.

– A videószalagon rajta van, ahogy a kocsi kihajt?

– Kilencven másodperccel az első segélyhívás után.

– Ki lehet a pasas?

– Azonnal tudni fogjuk, ahogy az ujjlenyomat-adatbanktól megkapjuk a jelentést.

– Ha benne van az adatbankban.

– Majdnem biztos vagyok benne, hogy kiképzett katona – mondta Emerson. – Minden katona benne van az adatbázisban. Úgyhogy csak idő kérdése.

5. fejezet

Negyvenkilenc perc elteltével egy irodista fiú kopogtatott. Az általa hozott papíron egy név, egy cím és egy életrajz volt, és persze kiegészítő információk, többek között egy jogosítványfotó. Emerson átvette a lapot, és végignézte. Aztán újra átfutotta, és elmosolyodott. Pontosan hat órával az első lövés eldördülése után a helyzet tökéletesen rögzítve. Tuti győzelem.

– A neve: James Barr – mondta Emerson.

Az irodában csend.

– Negyvenegy éves. Húsz percre lakik innen. Az Egyesült Államok Hadseregében szolgált. Érdemei elismerése mellett leszerelve tizennégy évvel ezelőtt. Gyalogsági specialista, ami, gondolom, azt jelenti, hogy mesterlövész. A gépkocsi-nyilvántartás szerint egy hatéves Dodge Caravanja van. Bézs színű.

Emerson a papírlapot odacsúsztatta az asztalon Rodinnak. Rodin fölemelte, és többször alaposan átolvasta. Emerson figyelte a szemét. Mint egy magozógép, amint elintéz három szem cseresznyét. Kopp, kopp, kopp! Teljes bizonyosság!

– James Barr – ismételte Rodin, mintha ízlelgetné a nevet. Külön vette a jogosítványképet, és nézegette. – James Barr! Légy üdvözölve a saját szemétdombod tetején, haver!

– Ámen! – mondta Emerson, és várt valami dicséretfélét.

– Megszerzem a végrehajtási parancsokat – mondta Rodin. – Letartóztatás, házkutatás, kocsilefoglalás. A bírók sorba fognak állni, hogy aláírhassák.

Rodin távozott, és Emerson fölhívta a rendőrfőnököt a jó hírrel. A főnök azt mondta, hogy másnap reggel nyolckor sajtótájékoztatót tart. Szeretné, ha Emerson ott lenne. Előtérbe helyezve, főszereplőként. Emerson elismerésnek vette ezt, noha a sajtót nem kedvelte túlságosan.

A végrehajtási papírok egy órán belül elkészültek, de maga a letartóztatás előkészítése három órát vett igénybe. Először is titkosszolgálati eszközökkel megbizonyosodtak róla, hogy Barr valóban otthon tartózkodik. Egy jellegtelen, egyszintes farmépületben lakott. Nem éppen kifogástalan állapotú épületben, de nem is túlságosan roskatagban. A ház oldalfaláról pattogzott a régi festék, de az odavezető út frissen volt aszfaltozva. Odabent égett a villany, és egy tévékészülék fénye is kiszűrődött az alighanem nappalinak használt szobából. Barrt hamar felfedezték az ablakon keresztül. Úgy tűnt, egyedül van. És éppen lefekvéshez készülődik. Lekapcsolta a villanyt, és a ház elcsendesedett. Vártak. Minden esetben óvatos műveleti előkészítésre van szükség, ha a célszemély fegyvert tart.

A rendőrség kommandósegysége vette át a végrehajtást. Zónatérképeket használtak, és a szokásos módszerekkel dolgoztak. Álcázott bekerítés, jócskán túlméretezett tartalékerő, rajtaütésszerű támadás a bejárati és a hátsó ajtón egyszerre. Emerson feladata volt a tényleges letartóztatás. Golyóálló mellényt viselt, és egy kölcsönsisakot. Egy másik rendőr is volt mellette kifejezetten azzal a céllal, hogy az eljárás törvényességét ellenőrizze. Nem kívántak esélyt adni a védelemnek, hogy a tárgyaláson valami eljárási baklövést csócsálhassanak. Speciális orvoscsoport is velük tartott. Két kutyakiképző tiszt is jelen volt, hiszen a bűnügyi helyszínelő jelezte, hogy valószínűleg kutya van a háznál. Összesen harmincnyolc ember vett részt az akcióban. Egytől egyig holtfáradtak voltak, többségük tizenkilenc órája nem pihent már. A rendes műszak, plusz a túlóra. Nagy volt a feszültség. Joggal, mert arra gondoltak, hogy akinek van egy automata fegyvere, annál lesz más is: automata géppuska, gránát vagy bomba.

A letartóztatás végül is sétagalopp lett. James Barr szinte fel sem ébredt. Hajnali háromkor törték rá az ajtókat, egyedül találták az ágyában. Nem tért magához, miközben tizenöt fegyveres ember állta körül az ágyát, tizenöt géppisztoly és tizenöt zseblámpa éles fénycsóvája célzott rá. Mozgolódott kicsit, amikor a kommandósparancsnok fegyver után kutatva lekapta róla a takarót, és ledobta a párnákat a padlóra. Nem volt nála elrejtett fegyver. Kinyitotta a szemét. Morgott valami káromkodásfélét, aztán visszadőlt, és fázósan összekuporodott, hogy a hirtelen rátámadt hideg ellen védekezzen. Nagydarab férfi volt, fehér bőrű, és egész testét őszülő fekete szőr borította. Szűkre szabott, rövid ujjú, rövid szárú pizsamát viselt. Ernyedtnek látszott, és negyvenegynél némileg idősebbnek.

A kutyája, egy öreg, korcs kuvasz, kelletlenül ébredt, és elővánszorgott a konyhából. A két kutyakiképző azonnal elkapta az állatot, és kivitték a furgonjukhoz. Emerson levette a sisakját, és átnyomulva a tömegen, egyenesen az apró hálószobába ment. Egy háromnegyedig telt Jack Daniel’st látott az éjjeliszekrényen, mellette egy ugyancsak háromnegyedig telt gyógyszeres fiolát. Közelebb hajolt, hogy megnézze. Sima altatótabletták, semmi extra. Nemrég írták fel egy Rosemary Barr nevű személynek, mert a címkén ez a név állt. Napi egy tabletta álmatlanság ellen.

– Ki az a Rosemary Barr? – kérdezte Emerson kollégája, aki az eljárás törvényességét ellenőrizte. – Van felesége?

Emerson körbepillantott a szobában. – Nem úgy néz ki.

– Öngyilkossági kísérlet? – kérdezte a kommandósparancsnok.

Emerson rázta a fejét. – Akkor az összeset lenyelte volna. Meg a Jack Daniel’st is. Én inkább úgy vélem, hogy Mr. Barrnak alvászavarai voltak ma éjjel. Ennyi az egész. Nagyon nehéz, „sikeres” napja volt.

A szoba áporodott levegőjében rég használt ágynemű és mosdatlan test szaga keveredett.

– Óvatosnak kell lennünk! – mondta Emerson asszisztense. – Nincs teljesen magánál. A védője utóbb előjöhet azzal, hogy nem volt képes megérteni a jogaira való emlékeztetést. Jobb, ha nem hagyjuk beszélni. És ha mégis mond valamit, azt meg se halljuk!

Emerson hívta az orvosszakértőket. Felszólította őket, hogy ellenőrizzék, nem színlel-e a pasas, illetve hogy nincs-e életveszélyes állapotban. Pár percig sürgölődtek körülötte, meghallgatták a szívét, megmérték a pulzusát, elolvasták a receptjét. Majd megállapították, hogy a körülményekhez képest egészséges, csak félig alszik.

– Pszichopata – mondta a kommandósparancsnok. – Egyáltalán nincs magánál.

– Biztos, hogy ő a mi emberünk? – kérdezte Emerson asszisztense.

– Emerson talált egy nadrágot a fotel karfáján, és kiforgatta a zsebeit. Egy kis tárcát talált a jogosítványával. A név stimmelt, a cím is. És a fénykép is.

– Ne hagyjuk, hogy megszólaljon – erősködött az asszisztens. – Így kóser a dolog, ahogy van.

– Azért én figyelmeztetem a jogaira – mondta Emerson. – Mindenki jól figyeljen!

Megrázta Barr vállát, aki erre félig kinyitotta a szemét. Aztán elmondta a kötelező szöveget. Joga van hallgatni, joga van ügyvédet hívni. Barr próbált koncentrálni, de szemlátomást nem sikerült neki. Aztán visszafordult aludni.

– Oké, vigyék be! – mondta Emerson.

Begöngyölték egy takaróba, két zsaru kivonszolta a házból, és betuszkolták a kocsiba. Egy orvosszakértő és az asszisztens vele ment. Emerson a házban maradt, és hozzálátott a kutatáshoz. Megtalálta a farmernadrágot a hálószobaszekrényben. A kreppgumi talpú cipő szépen oda volt helyezve alá. Jó porosan. A ballonkabát az előszobaszekrényben. A bézs Dodge Caravan a garázsban. A fegyver a pincében. Egy falba épített állványon pihent. Alatta egy polcon öt darab kilenc milliméteres pisztoly. És lőszeresdobozok, köztük egy félig üres Lake City M852-es 168-as puskaporral, .308-as kaliberrel. A dobozok mellett üvegkorsó, üres tölténytárakkal. Újratöltésre készen, gondolta magában Emerson. A korsó fedele még fel volt csapva, mintha az öt legutóbbi tölténytárat csak most dobták volna bele, nagy sietséggel. Emerson lehajolt, és szimatolt. A korsóból lőporszag áradt. Kihűlt, de nem túlságosan.

Emerson hajnali négykor távozott James Barr házából, átadva a helyet a törvényszéki specialistáknak, akik aprólékosan átfésülték az egész terepet. A kapitányságon benézett Barr cellájába: a pasas békésen aludt az ügyeletes orvos állandó felügyelete mellett. Aztán Emerson hazament, aludt két órát, majd lezuhanyozott, felöltözött, és elment a sajtókonferenciára.

A sajtótájékoztató az egész sztorit médiaszempontból totálisan hazavágta. A sztorihoz ugyanis mindenekelőtt az kell, hogy a fickó még odakint legyen. A sztorihoz kóborló, baljós, rejtőzködő, sötét, veszedelmes fickó kell. És félelem. És kell hozzá mindennapi rutintevékenység is: a fickó a benzinkútnál tankol, bevásárlóközpontban bukkan fel, vagy templomban fohászkodik. De az, hogy az ürgét letartóztatják, még mielőtt a második hírblokk elindulna, Ann Yanni számára maga volt a katasztrófa. Ann rögtön tudta, mit fognak gondolni a hírszerkesztők a központban. Nem áll meg a lábán, elavult, lefutott történet az egész. Tegnapi hír, de szó szerint. Egy kis helyi pancser, aki olyan hülye, hogy egyetlen éjszakát sem tudott szabadlábon tölteni. Valószínűleg az unokahúgával alszik, és szipuzik. Semmi komoly. Ann kap még egy bejelentkezést, elmondhatja a letartóztatást, aztán annyi. Mehet vissza az ismeretlenség homályába.

Ann tehát csalódott volt, de azért még nem adta fel. Kérdéseket tett fel, nagy ámuldozva. Félúton elkezdett valami más sztorit fabrikálni. Új hangszerelésben. Az embereknek látniuk kell, hogy a rendőrség most mennyire a helyzet magaslatán volt. És persze a fickó sem akárki. Szó sincs róla. Szóval: egy nagyon profi bűnözőt elkap egy még profibb rendőrség. És éppen itt, az isten háta mögött. Odafönt, a keleti parton, sokkal tovább tartott volna. Eladható ez így? Elkezdett magában címeket fogalmazni. Amerika leggyorsabb nyomozása. Vagy a legbravúrosabb...?

A rendőrfőnök nagyjából tíz perccel később csatlakozott Emersonhoz az emelvényen. Emerson részletezte a fickó adatait és életrajzát. Szárazon. „Csakis a tényekre szorítkozunk, hölgyem!” Beszélt a nyomozásról. Kérdésekre válaszolt, és csöppet sem kérkedett. Ann-nek az volt az érzése, hogy a zsaru úgy véli, szerencséjük volt. És sokkal több hullott az ölükbe, mint ami általában nekik, rendőröknek szokott.

Aztán jött Rodin. Ő már úgy adta elő, mintha a rendőrség pusztán egy kis csetepatéba bonyolódott volna, de az igazi munka csak most kezdődne. Az ügyészség mindent meg fog tenni az ügy teljes felgöngyölítése érdekében. És igen, Ms. Yanni, a körülmények ismeretében a maga részéről minden bizonnyal halálbüntetést fog kérni James Barr-ra.