BEVEZETÉS

Az SS több mint hat évtizede izgatja a közvélemény képzeletét. Ennek a legfőbb oka az a központi szerep, amelyet az SS és vezetése játszott a német állam arra irányuló próbálkozásában, hogy kiirtsa az európai zsidóságot, és rabszolgasorba taszítson számos népet. Ám az SS tagjai által elkövetett bűnök borzalmai bizonyos szempontból eltorzították a magáról a szervezetről alkotott képünket.

Az SS (a Schutzstaffel, védelmi osztag rövidítése) 1925-ben jött létre, Adolf Hitler és a Nemzetiszocialista Német Munkáspárt (NSDAP) többi vezetője kicsi, helyi jellegű testőrségeként. A párt ebben az időszakban próbálta újraépíteni magát hatékony politikai erőként Németországban a katasztrofálisan végződött müncheni puccsot követően. A következő néhány évben az SS tagsága százas nagyságrendben volt mérhető, de a karaktere változatlan maradt. A tagok valamivel megbízhatóbb politikai verőemberek voltak, mint a nemzetiszocialisták fő félkatonai erejének, a Sturmabteilungnak (SA) a barnainges „rohamosztagosai”. Később azonban az SS radikálisan megváltozott. Ennek a változásnak a fő mozgatórugója Heinrich Himmler volt, aki 1928-ban lett a szervezet helyettes birodalmi vezetője, majd 1929 januárjától a birodalmi vezetője. Először is, Himmler országos struktúrát és szerepet alakított ki az SS számára a nemzetiszocialista mozgalmon belül. Másodszor, létrehozta a szervezet saját egyedi ideológiáját azzal a szándékkal, hogy vonzóvá tegye a nemzetiszocialista mozgalom „legjobb” tagjai, illetve később a német „fajközösség” legjobbjai számára. Ezek a „legjobbak” aztán belépnének az SS-be, Himmler pedig a német társadalom elitjének vezetője lenne. Harmadszor, az NSDAP hatalomra jutása után fokozatosan átvette a német állam rendőri és biztonsági erőinek a vezetését, ami lehetővé tette, hogy az SS számos tevékenységét kívül helyezze a hagyományos törvényi struktúrák keretein. Végezetül, megteremtett egy jelentős fegyveres erőt, amely független volt az állam hagyományos katonai struktúrájától. Mindez lehetővé tette, hogy az SS Hitler akaratának végrehajtójává váljon – Himmleren keresztül – a hagyományos alkotmányos és erkölcsi korlátoktól nagyrészt mentesen.

Az SS kezdeti éveiben a tagok többsége abból a nemzedékből került ki, amely nem sokkal korábban még az I. világháborúban harcolt. Noha az SS tagjait a különböző médiumok hagyományosan és sztereotip módon brutális, szadista verőemberekként vagy lelketlen bürokratákként ábrázolták, a valóságban sok felső- és középvezetője a német értelmiségi elit nagyon művelt, kreatív és műszakilag képzett tagja volt. Ahogyan azt Himmler remélte, a szervezet sok fiatal, tehetséges férfit vonzott a tisztikarába. Ők eszközt láttak az SS-ben a szakmai és politikai ambícióik elérésére az új, nemzetiszocialista Németországban, és lelkesen fogadták a szervezetet és elitista szemléletét. Igen valószínű, hogy a német hadseregben, tekintettel annak hagyományos társadalmi előítéleteire, nehezen érhettek volna el hasonló sikereket.

Himmlert az 1945-ben, brit fogságba esése után elkövetett öngyilkossága óta gyilkos szörnyetegként, képmutatóként, kicsinyes szőrszálhasogatóként és gyávaként szokás ábrázolni.[1] Ez persze mind igaz, ám emellett a Harmadik Birodalom egyik legenergikusabb, legnagyratörőbb, legmagabiztosabb és legsikeresebb politikusa is volt. Az iskolában a kiemelkedően okos tanulók közé tartozott. Kissé gyenge fizikuma és rossz látása ellenére nagyjából problémamentesen átesett a gyalogsági tiszti kiképzésen (bár ahhoz túl fiatal volt, hogy a fronton harcoljon az I. világháborúban). A háború után kiváló eredménnyel végezte Münchenben mezőgazdasági tanulmányait mind elméleti, mind gyakorlati szempontból. Fiatal politikai aktivistaként elismerték a tevékenységét és gyorsan emelkedett a ranglétrán. Reális célokat tűzött ki maga elé, szorgalmasan és kreatívan dolgozott az elérésükért. Röviden: képzett, művelt és nagyon fegyelmezett ember volt.

Emellett remekül értett a munkatársai megválasztásához is. A Harmadik Birodalom kormányzására rányomta a bélyegét a „haverszellem”: a régi vagy jó kapcsolatokkal rendelkező párttagok sokszor kerültek olyan pozíciókba, melyek messze meghaladták a képességeiket. Az SS esetében ez nem volt annyira jellemző: a „régi harcostársak” is kaphattak feladatot, de ritkán jutottak olyan szerephez, amely kulcsfontosságú volt a szervezet működése és tevékenységei szempontjából, ha nem rendelkeztek a betöltéséhez szükséges képességekkel is.

Intelligens és hatékony vezetőként, akit kiemelkedő képességű beosztottak támogattak, Himmler átvette az Auftragstaktik (küldetésorientált vezetés) német katonai doktrínát. Ebben a rendszerben a felső vezetés csak átfogó direktívákat ad meg, a hatásköröket a legalacsonyabb megfelelő szintre delegálják, és így a hadműveleteket rugalmasan, megfelelően időzítve és hatékonyan hajthatják végre. Ez ideálisnak bizonyult az SS számára is, ahogy körvonalazódott a küldetése. A szervezet ideológiája biztosította a tagságnak a közös doktrinális keretet, amelyen belül tevékenykedtek, a küldetésorientált vezetés pedig lehetővé tette, hogy önálló kezdeményezés révén érjék el a kitűzött célokat. Jó példa erre az 1941-ben a német hadsereg nyomában Oroszországba érkező Einsatzgruppék (különleges bevetési csoportok) tevékenysége. Mindegyik csoport másképp teljesítette közös küldetését, a zsidók lemészárlását – az antiszemita pogromok kirobbantásától kezdve a helyi németbarát milíciák körében egészen a mészárlások saját kezűleg történő végrehajtásáig –, de mindegyik hasonló eredményeket ért el. Mindeközben a lublini SS-parancsnok, Odilo Globocnik Obergruppenführer táborokat hozott létre, amelyekben a délkelet-lengyelországi zsidóság nagy részét – legalább 1,5 millió embert – gyilkolt meg legfeljebb 125 SS-tag és viszonylag kis létszámú ukrán segédcsapatok segédletével.[2] A Zyklon–B gázt, mint a tömeges kivégzések eszközét ilyen helyi jellegű kísérletek során fedezték fel Sziléziában, az auschwitzi koncentrációstábor-komplexumban.

Himmler azáltal lépett előre a nemzetiszocialista hierarchiában, hogy ő maga és a szervezete is minden parancsot végrehajtott, lett légyen bármilyen undorító. Amikor Hitler végezni akart az egyik legrégebbi harcostársával, Ernst Röhmmel, Himmler és az SS vállalta a feladatot. Amikor Hitler úgy döntött, hogy a szellemi és egyéb fogyatékossággal élőkön eutanáziát kell alkalmazni, Himmler biztosította az embereket a gázkamrákhoz és a holttestek eltüntetéséhez.[3] Himmler nem állt közelebb Hitlerhez, mint bármelyik másik régi párttag, de a diktátor kívánságainak teljesítése iránti vakbuzgalmával kiérdemelte a „Hűséges Henrik” becenevet. És ez nem egyszerűen szolgai odaadás volt. Himmler elfogadta a nemzetiszocialista ideológia alapvetéseit, és kialakított egy külön ideológiai keretet az SS számára. Szervezetét egyfajta lovagrendnek tekintette, a tagjait pedig az új német „faj” előcsapatának, mely bármilyen lehetséges eszközzel ki fogja vezetni a német népet a faji, politikai és gazdasági káoszból.[4] Ezen a kereten belül az SS által a zsidókkal és a német nép többi feltételezett faji ellenségével szemben tanúsított vérszomjas kegyetlenség politikai és biológiai imperatívusszá vált. Ez volt az SS jelleme.

1.

A CSÁSZÁRI NÉMETORSZÁG VERESÉGE ÉS A NEMZETISZOCIALISTA PÁRT SZÜLETÉSE

Akárcsak maga a Nemzetiszocialista Német Munkáspárt, az SS is a Németországban 1918 őszén végigsöprő forradalmi hullámnak köszönhette a létét. Ekkorra vált nyilvánvalóvá, hogy a Német Császárság vereséget szenvedett az I. világháborúban. Sok német civil és katona naivan elhitte, hogy a háború elhúzódásával egyre nyomorúságosabb körülmények és egyre szélesedő áruhiány ellenére a győzelem kapujában állnak. Ugyanakkor annak ellenére, hogy az előző évben legyőzték Oroszországot, a német hadvezetés 1918 elején már tisztában volt azzal, mennyire ingatag a helyzet, és mindent egy lapra feltéve egy utolsó nagy offenzívát indított nyugaton a britek és a franciák ellen, mielőtt még túl sok amerikai katona érkezne.

Az offenzíva 1918 márciusában indult meg, jelentős kezdeti sikerekkel: a németek egy hét alatt 120 kilométerre megközelítették Párizst, a későbbi hadműveletekkel pedig visszavetették a briteket a La Manche csatorna menti kikötők felé. Ám harckocsik és gépesített tüzérség híján nem tudták megtartani az elfoglalt területeket, és az antant júliusban indított ellentámadása hamarosan visszaszorította a német seregeket a tavaszi kiindulási vonalukra. Ezután a francia Ferdinand Foch marsall főparancsnoksága alatt, ám Douglas Haig tábornok Brit Expedíciós Haderejével és John Pershing frissen érkezett amerikai hadosztályaival az élen az antanthatalmak elkezdték kiszorítani a németeket Franciaországból és Belgiumból. Szeptember elejére a német seregek a Hindenburg-vonalig hátráltak, ahonnan 1914-ben, a háború kitörésekor elindultak. Szeptember 26-án a szövetségesek megindították a támadást a Hindenburg-vonal ellen. Erich Ludendorff tábornok, a német hadsereg főparancsnoka a nyugati fronton nem sokkal ezután azt tanácsolta, hogy kérjenek azonnali fegyverszünetet. Az alternatíva, mondta, a teljes megsemmisülés. A németek titokban tapogatózó békeajánlattal keresték meg Woodrow Wilson elnököt, aki egy sor követeléssel válaszolt, többek között a német állam „demokratizálásával”, a német fegyveres erők visszavonásával minden megszállt területről és a tengeralattjáró-háború beszüntetésével. A német vezetés beleegyezett a feltételekbe, október 3-án II. Vilmos német császár az unokaöccsét, Miksa badeni herceget nevezte ki kancellárnak, és lemondott a hadsereg főparancsnoki posztjáról. Másnap Németország hivatalosan is fegyverszünetet kért.

A vereség politikai zűrzavart robbantott ki Németországban, ahogy a bal- és a jobboldal szembenállása kiélesedett, és mindkét oldalhoz fegyveres, lázadó hangulatú és elégedetlen katonák csatlakoztak. Országszerte a liberálisok és a mérsékelt baloldaliak próbálták megőrizni a régi rend bizonyos elemeit, miközben az állam lassan totális káoszba süllyedt. November 7-én Kurt Eisner, a Független Szociáldemokrata Párt egyik vezetője kikiáltotta a Bajor Szabadállamot, amivel gyakorlatilag megdöntötte a Wittelsbach-dinasztia uralmát, amely már hétszáz éve volt Németország déli részének örökletes uralkodója. Az utolsó király, III. Lajos másnap Ausztriába menekült, valószínűleg abban a hitben, hogy hamarosan visszatérhet és folytathatja uralmát. Azonban rávették, hogy írja alá az „Anifi nyilatkozatot”, amelyben felmentette a Bajor Királyság tisztjeit, katonáit és tisztviselőit a neki tett hűségeskü alól, és amit Eisner a trónról való végső lemondásnak tekintett.

Mindeközben a császár lemondása az antanttal folytatott fegyverszüneti tárgyalások sarkalatos pontja lett. Vilmos azt remélte, hogy legalább Poroszország királya maradhat, ám végül Miksa herceg véget vetett a vonakodásnak azzal, hogy november 9-én bejelentette Vilmos lemondását mindkét címről. Vilmos a hadseregnél keresett támogatást, de nem kapott: Ludendorff lemondott és október végén Svédországba menekült, és egyébként is, a főparancsnokság már alig tudta irányítani az erőit.[1] A német katonák készen álltak rá, hogy viszonylag rendezetten hazatérjenek, azonban a hadvezetés ennél többre nem számíthatott. A császár megerősítette a lemondását, és november 10-én száműzetésbe vonult Hollandiába. Miksa herceg a kinevezése után azonnal bevonta Németország Szociáldemokrata Pártjának (SPD) – a legnagyobb párt a Reichstagban – néhány mérsékelt tagját a kormányba, és most kétségbeesetten próbálták helyreállítani a rendet, nehogy Németország is kövesse Oroszországot a bolsevizmusba. A császár távozása után azonban Miksa hercegnek nem volt felhatalmazása arra, hogy kancellár maradjon, ezért még aznap lemondott az SPD vezetője, Friedrich Ebert javára.

Ez a lépés felszította a küzdelmet a különböző baloldali csoportosulások között. Az SPD mellett említendő Németország Független Szociáldemokrata Pártja (USPD), mely ellenezte a háborút, illetve a Karl Liebknecht és Rosa Luxemburg által vezetett kommunista Spartakusbund (Spartakus-szövetség). Az USPD készen állt az SPD-vel való együttműködésre, a spartakisták azonban nem. Novemberben és decemberben Németországnak gyakorlatilag két párhuzamos kormánya volt: az „alkotmányos” ideiglenes kormány Ebert vezetésével, illetve a radikális „munkás- és katonatanácsok”, amelyekből rövid idő alatt több mint tízezer alakult az országban. Létfontosságú volt, hogy a fegyveres erők Ludendorff utódjának, Wilhelm Groener tábornoknak a vezetése alatt Ebert kormányát támogatták. 1918. december 16-án a munkástanácsok kongresszust tartottak Berlinben, és megegyeztek abban, hogy alkotmányozó nemzetgyűlést alakítanak, amelynek az lesz a feladata, hogy megalkossa az új alkotmányt. Ekkorra már nyilvánvaló volt, hogy a tanácsok nagy részében az SPD és a szövetségesei vannak többségben. A spartakisták, belátva, hogy nem lesznek képesek demokratikus úton megszerezni a hatalmat, úgy döntöttek, hogy az orosz mintát követik, és fegyveres lázadással, különböző köztársaságpárti milíciák segítségével ragadják magukhoz azt.

A politikai zűrzavar és a függetlenségét újonnan elnyerő Lengyelország és Csehszlovákia részéről érkező külső fenyegetés nyomán spontán módon felerősödtek a nacionalista és hazafias érzések frontról hazatért német tisztek, altisztek és katonák körében. Ezt részben a főparancsnokság is elősegítette, amikor félig hivatalos milíciákat állított fel lojális önkéntesekből, azt remélve, hogy ezek majd fent tudják tartani a rendet a katonák között. A végeredmény azonban a Freikorps (Szabadcsapatok) mozgalom megszületése lett. A Freikorps leszerelt katonákból át, és még éveken át kísértette a német politikát és fenyegette a kialakulóban lévő német demokráciát.

1918. december 23-án a spartakisták és a Volksmarine hadosztály renegát matrózai megpróbálták átvenni a hatalmat Berlinben. Kivezényelték ellenük a hadsereg alakulatait, de azok nem voltak hajlandóak tüzet nyitni a forradalmárokat támogató civilekre, és a legtöbb, amit elértek, az ideiglenes kormány kimenekítése volt. A spartakisták elfoglalták a kormány székhelyét, december 30-án hivatalosan felvették a Német Kommunista Párt (KPD) nevet, 1919. január 5-én pedig hétszázezer tüntetőt vittek ki Berlin utcáira, gyakorlatilag elfoglalva a fővárost.

Az ideiglenes kormány válaszul a Freikorpshoz fordult. Az előző hónapban Georg Maercker, a hadsereg egyik hadosztályparancsnoka több ezer emberéből létrehozott egy önkéntes alakulatot, és a példáját több parancsnok is követte Berlin környékén. Ezek a csapatok általában nem voltak nagy létszámúak vagy jól felszereltek, ám fegyelmezetten működtek, és úgy érezték, hazafias kötelességüket teljesítik. Január 10-én elindultak Berlin felé, ahol sikeresen szálltak szembe a KPD nagyobb létszámú, de szervezetlen és rosszul vezetett forradalmi erőivel. Két nappal később már a Freikorps ellenőrizte a város nagy részét. Január 15-én a Garde-Kavelleire-Schützen-Division (gárdalovashadtest) néhány tagja letartóztatta Liebknechtet és Luxemburgot. Luxemburgot puskatussal verték, majd agyonlőtték. A holttestét bedobták a város közepén átfolyó Landwehr-csatornába. Liebknechtet lelőtték és a Tiergartenben hagyták, közel a kormányzati negyedhez. Több száz támogatójukat is megölték harcban is és azután is, hogy megadták magukat.

Miközben a Freikorps a fővárosban tisztogatott, megtartották a nemzetgyűlési választásokat. Az SPD szerezte meg a győzelmet, és úgy döntött, hogy a kormány átteszi székhelyét Berlinből a türingiai Weimarba, ahol megkezdheti munkáját az alkotmányozó nemzetgyűlés. A következő nyolc hónap folyamán felvázolták, módosították, majd végül elfogadták az úgynevezett weimari alkotmányt, amely szövetségi parlamentáris köztársaságként határozta meg a német Reich államformáját.

Ennek az alkotmánynak az égisze alatt alapították meg az SS-t és került hatalomra a Nemzetiszocialista Német Munkáspárt. 1919-ben azonban széles körben a liberalizmus példájának tartották. Számos eszközt tartalmazott, amelyekről sokan azt hitték, hogy garantálni fogják a makulátlan és igazságos demokrácia hosszú távú virágzását. Utólag visszatekintve sokan elemezték a „gyengeségeit”, és hogy ezek hogyan tették lehetővé Hitler hatalomra jutását, de a megszületése idején nem volt ilyen fekete-fehér a helyzet. A weimari alkotmány talán nem volt tökéletes, de betöltötte a célját és nem volt benne több hiba, mint bármelyik másik parlamentáris demokrácia alkotmányában. Gyakorlatilag a Bismarck által 1871-ben az újonnan egyesített Németország számára készített alkotmány módosított változata volt,[2] amelyben a császár helyét az elnök és a szövetségi parlament – a Reichstag – vette át. Az elnököt és a képviselőket a minden felnőttre (húsz éven felüliekre) kiterjesztett egyetemes választójog alapján, egyenes arányossági rendszerben választották meg. A két világháború közötti Németország problémái, melyek végül elvezettek a demokrácia összeomlásához, nem annyira az alkotmányából, hanem az alkotmány által lefektetett állam legitimitásának hiányából fakadtak. A weimari köztársaság fennállása során a Reichstagban ülő képviselők kevesebb mint fele érkezett olyan pártokból, amelyek támogatták a demokratikus köztársasági rendszert. Még a közvélekedés által a köztársaság megteremtőinek tartott szociáldemokraták is ambivalensek voltak, mivel sokan közülük ragaszkodtak marxista örökségükhöz. Az állam intézményei – a közintézmények és a hadsereg – szintén ambivalensek voltak, sőt néha kifejezetten ellenségesek is. A köztársaság sokak számára nemkívánatos és ideiglenes rendszer volt, amelyet a háborúban elszenvedett veresége miatt erőltettek rá Németországra.

A háborút közvetlenül követő kaotikus időszakra esett egy osztrák születésű bajorországi gyalogos katona, Adolf Hitler politikai ébredése, aki a megelőző négy évet a fronton töltötte a „List” ezred parancsnokságának futáraként. Kitüntették a másod- és első osztályú Vaskereszttel, és Obergefreiterként (tizedes) szerelt le. A német hadsereg veresége megmagyarázhatatlan volt Hitler számára. Október elején brit gáztámadás áldozatául esett, ideiglenesen megvakult, és így nem látta, hogyan omlottak össze szó szerint és átvitt értelemben is bajtársai. Későbbi állítása szerint a kórházban töltött idő alatt esküdött meg, hogy visszafizeti a megaláztatást, amelyet a vereség rá és hazájára mért.[3] A békekötést követő leszerelése után olyan országban találta magát, amelyre nem ismert rá. A régi rendet erőszakkal félresöpörték, a császár lemondott, a szociáldemokraták kerültek hatalomra, a kommunista és szocialista forradalmárok sorra alapították tanácsaikat. Münchenben Hitler az ezrede laktanyáját egy fiatal katonákból álló bizottság uralma alatt találta. Mivel nem akarta ezt a rendszert szolgálni, őrnek jelentkezett egy hadifogolytáborba, és ott is maradt 1919 februárjáig.[4]

Eisner alatt Bajorország konfrontációs politikát folytatott a központi ideiglenes kormánnyal. Ám 1919 februárjában Eisnert meggyilkolta egy jobboldali szélsőséges, Anton Arco-Valley gróf. Ezt heves megtorlás követte a baloldal részéről. Április 7-én egy szélsőséges baloldali csoport ragadta magához a hatalmat, és kikiáltotta a Bajor Tanácsköztársaságot (Bayerische Räterepublik). Az SPD milíciái megpróbálták megdönteni, de vereséget szenvedtek. Válaszul a KPD megalapította a „Vörös Hadseregét”, és megkezdte terrorhadjáratát politikai ellenfelei ellen. München utcáin kommunisták garázdálkodtak, fosztogattak, miközben az iskolák és az üzletek bezártak, az újságok nem jelentek meg.

Az ideiglenes kormány válaszul mozgósította a Freikorps mintegy harmincezer tagját, akik április végén körülvették Münchent. Mindeközben a KPD lecsapott a városban élő nacionalistákra, és letartóztatta a szélsőséges jobboldali Thule Társaság hét tagját. Az okkult antiszemita csoport szervezte a nacionalista agitációt a kommunista rezsim ellen. A hét letartóztatott között volt Heila von Westarp grófnő és Gustav von Thurn und Taxis herceg. Április 30-án mindkettejüket agyonlőtték a Luitpold Gimnázium pincéjében. Másnap a Freikorps támadást indított, és negyvennyolc órával később megszerezte az uralmat a város fölött. A baloldali rémuralmat jobboldali váltotta fel: a Freikorps mintegy 650 embert végzett ki, akiknek több mint a fele „civil” volt. Összességében azonban sikerült helyreállítani a központi kormányzat hatalmát Bajorországban.

Annak ellenére, hogy később milyen ellenségesen viszonyult a kommunizmushoz, a „novemberi bűnözőkhöz”[5] és a Bajor Tanácsköztársasághoz, Hitler szerepe mindebben furcsán homályos. Század- és zászlóalj-képviselő volt az egyik katonatanácsban,[6] és az akkoriban tett nyilvános kijelentései alapján alapvetően támogatta az SPD által vezetett ideiglenes kormányt. Az biztos, hogy nem vett részt a Freikorps támadásában a baloldaliak ellen.

Ekkor vett fordulatot Hitler élete. Habár már előjegyezték leszerelésre, felfigyelt rá egy bizonyos Karl Mayr százados, akit azzal bíztak meg, hogy politikai kurzusokat tartson és elterelje a katonákat a radikális forradalmi nézetektől. Mayr feltehetőleg a müncheni kommunisták leverése után találkozott Hitlerrel, és meglátott benne valamilyen addig észre nem vett tehetséget. Beíratta egy rövid politikai kurzusra a Müncheni Egyetemre – amelyen egyfelől magukat a hallgatókat oktatták, másfelől arra is megtanították őket, hogy hogyan oktassanak másokat –, majd elhelyezte egy, a hazatérő katonák számára fenntartott táborba a „felvilágosító szakasz” tagjaként. Az volt az elképzelés, hogy így a katonák „helyes” értelmezést kapnak a Németországban lezajlott eseményekről. Miután ebben a szerepben jó benyomást tett a feletteseire, Hitlert augusztus végén kinevezték a hadsereg és a Bajorországban megdöbbentő sebességgel elszaporodó jobboldali csoportosulások és frakciók kapcsolattartó tisztjévé. Sorsdöntő kinevezés volt. Szeptember 12-én elküldték, hogy keressen fel egy magát Német Dolgozók Pártjának nevező csoportot, és írjon jelentést róla. A csoport egy korábbi lakatos, Anton Drexler és egy sportújságíró, Karl Harrer körül szerveződött. A tagok beszélgetése során valaki felvetette, hogy Bajorországnak el kellene szakadnia Németországtól és csatlakoznia kellene Ausztriához. Hitler nem tudott uralkodni magán, felpattant, dühösen elvetette az ötletet és szidalmakkal árasztotta el a javaslattevőt. A csoport vezetőit lenyűgözte az ékesszólása, és meghívták a következő gyűlésükre is. Két nappal a második látogatása után Hitler elfogadta a felkérést, hogy lépjen be a pártba és legyen a propagandáért és toborzásért felelős tagja.

Lelkesen vetette magát a munkába, és egy hónapon belül megszervezett egy nyilvános gyűlést, amelyen több mint száz ember jelent meg. A sikertől szárnyra kapva 1920 februárjában közel kétezer embert sikerült rávennie, hogy bezsúfolódjon a müncheni Hofbräuhausba. Ott lecsitította durva közönsége hangos ellenkezését, megváltoztatta a párt nevét Nemzetiszocialista Német Munkáspártra,[7] és bemutatott egy huszonöt pontból álló, Németország bajaira megoldást kínáló tervet. Hitler úgy emlékezett vissza erre a gyűlésre, mint a pillanatra, amelyben rádöbbent, mi a rendeltetése: az, hogy politikus és szónok legyen. Néhány hónappal később elbocsátották a hadseregből, és elindult azon az úton, amely alig tizenhárom évvel később Németország kancellári posztjáig és a Harmadik Birodalom ezt követő rémtetteiig vezetett.

Hitler hamar megtalálta a megfelelő hangot az I. világháború utáni Bajorországban. Nemcsak az NSDAP korai tagságát alkotó leszerelt katonák és utcai verekedők számára lett vonzó, hanem sokkal szélesebb közönség számára is. Sok korábbi bajtársa határozottan egyetértett abban, hogy nem legyőzték őket a háborúban, hanem „hátba döfték” a szocialisták, a bolsevikok, a zsidók, a tőkések és a spekulánsok, akik azután megpróbálták átvenni a hatalmat az országban, miközben a fegyveres erők hősei a fronton ragadtak. (Ez a nézet természetesen nem vett tudomást annak a realitásáról, hogy sok forradalmár maga is katona volt.) A német nép sokat szenvedett a háború alatt, ám vezetői folyamatosan megtévesztették, elhitetve, hogy a katonai és stratégiai helyzet sokkal jobb, mint amilyen a valóságban volt. Ez részben megmagyarázza, hogy a német hadsereg végső veresége miért sokkolta a katonákat és a civileket egyaránt – a többségük szilárdan meg volt győződve arról, hogy a győzelem karnyújtásnyi közelségben van.

A XIX. század végétől kezdve egyre szélesedő szakadék alakult ki a német középosztályon belül. A felső végén az értelmiségiek, a sikeres üzletemberek és a magas rangú közhivatalnokok szinte megkülönböztethetetlenné váltak mind pénzügyi, mind társadalmi szempontból az arisztokráciától és a hagyományos „uralkodó” osztálytól. Az ő tevékenységük révén tett szert a Reich arra az ipari és szellemi erőre, amellyel el tudta foglalni a saját helyét a világ színpadán. Közben a kisbirtokosokból és kisvállalkozókból, kereskedőkből és mindenekfelett a fehérgalléros hivatalnokok, alacsony rangú köztisztviselők, tanárok, közszolgák és középvezetők seregéből álló alsó középosztályt felülről mintegy satuba szorította a vállalati kapitalizmus, alulról pedig a szakszervezeti mozgalom. Ennek nyomán ez a réteg már az I. világháború előtt a jobboldali radikalizmus felé tolódott, nacionalista és antiszemita felhangokkal. Németország veresége és utána a régi rend összeomlását kísérő felfordulás nagymértékben felgyorsította az alsó középosztály lecsúszását: a kisvállalkozások csődbe mentek, a tomboló infláció pedig értéktelenné tette a nehezen felhalmozott megtakarításokat. A nemzetiszocialisták azt hirdették, hogy mindez a zsidók és a kommunisták műve – ezek Hitler számára gyakorlatilag egymás szinonimái voltak –, nem pedig a német expanzionista nacionalizmus elkerülhetetlen eredménye. Ez a felfogás ugyanúgy megszólította a fennmaradásért küzdő alsó középosztályt, mint a dühös leszerelt katonákat.

Hitler kiemelkedő személyiség volt a pártban, és már 1921-ben megszerezte a vezetést. Az irányítása alatt az elkövetkező két évben az NSDAP folyamatosan növelte erejét helyi pártként. Bajorországban – akárcsak egész Németországban – erőszakos és feszült maradt a légkör, de áthatotta egy erős szeparatista törekvés is: a nagyrészt katolikus lakosság másnak tartotta magát, mint a protestáns észak, és sok bajor gyűlölte a berlini kormányt. A bal- és jobboldal közötti ellentét sem csillapult, a kommunisták kérészéletű tanácsköztársaságára „rémuralom”-ként emlékeztek vissza.[8] Az akkor egymással harcoló frakciók most egymás politikai gyűléseit zavarták meg, és gyakran került sor erőszakos cselekményekre.

A Freikorps alakulatai közül sok részt vett a határ menti villongásokban Németország keleti szomszédaival, kezdetben a központi kormány hallgatólagos jóváhagyásával. Azonban az antanthatalmak nyomására a kormány végül 1921 nyarán kénytelen volt feloszlatni a Freikorps alakulatait és a többi milíciát, és megpróbálta lefegyverezni őket. Az intézkedés nyomán a fegyverek egy részét beszolgáltatták vagy lefoglalták, a többségük azonban a bal- és jobboldali csoportosulások kezén maradt. A német kormány és a főparancsnokság mindössze egy okból volt hajlandó eltűrni ezt a kényes helyzetet. A versailles-i szerződés értelmében a német reguláris hadsereg létszáma nem haladhatta meg a százezer főt, ami nyilvánvalóan sebezhetővé tette az országot bármilyen támadással szemben. Ugyanakkor a milíciák több tízezer jól felfegyverzett és jól képzett embert biztosíthattak Németország védelmére, így nem meglepő, hogy az ország vezetése korántsem lelkesedett a lefegyverzésükért.

Hitler körülbelül ekkor lépett szövetségre a hadsereg egyik aktív állományban lévő tisztjével, Ernst Röhm Hauptmann-nal (századossal), egy bajor hivatásos katonával, aki századparancsnokként harcolt a háborúban. Röhm megrögzött monarchistaként részt vett a bajor forradalmi kormány megdöntésében. Ezt követően megszervezte az antikommunista Einwohnerwehrt (polgári milícát), és rengeteg, a legkülönfélébb forrásokból szerzett fegyvert bocsátott a rendelkezésére. Ezt a milíciát később betiltották, amikor a központi kormány lecsapott a Freikorpsra, Röhm azonban megtartotta az ellenőrzést hatalmas arzenálja fölött. Emellett más, a milíciába embereket küldő jobboldali csoportokkal is kapcsolatban állt.

Röhm politikai célkitűzései meglehetősen egyértelműek voltak: azt akarta, hogy Németország újra katonai hatalom legyen, de megreformált hadsereggel, és Adolf Hitlerben látta meg azt az embert, akinek a révén elérheti ezt. Belépett az NSDAP-be, és hamarosan nekilátott kiképezni azokat az erős embereket, akiket a párt a rend fenntartására és a szónokai megvédésére alkalmazott a gyűlésein. A kiképzésre a párt eufemisztikusan „Torna- és Sport Egyletének”[9] nevezett szekciójában került sor, ahol a verőembereket olyan leszerelt tisztek tanították – akik közül sokan a Freikorpsban is megfordultak –, akiket Röhm kifejezetten erre a feladatra toborzott. 1921 augusztusában az egység hivatalosan megkapta a Sturmabteilung Hitler (SA – Hitler rohamosztag) nevet, amely utalás volt a lövészárkokban harcoló elit „rohamosztagokra”.

Ugyanakkor Hitlernek és Röhmnek más elképzelései voltak az egység szerepéről. A pártvezér politikai katonáknak látta a tagjait: „egy erő, amely választási plakátokat ragaszt ki, bokszerekkel veti magát a nagygyűléseken kitört verekedésekbe, és propagandavonulásokon nyűgözi le a fegyelmet imádó németeket”.[10] Röhm és a beosztottjai ezzel szemben igazi katonai erőként tekintettek magukra. Tudták, hogy szerepelnek a hadsereg titkos mozgósítási tervében, és a müncheni helyőrség katonai kiképzésben részesítette őket. Hitler erre válaszul 1923 elején a saját emberét állította az SA élére, Röhm pedig újabb, a párton kívüli milíciát szervezett (bár Hitler közeli munkatársa maradt). Hermann Göring százados a Richthofen vadászosztag parancsnokaként érdemelte ki a „Blauer Max”-et[11] a háborúban, és egyfajta dicsfény lengte körül, ugyanakkor képzett és jó katona is volt. Göring parancsnokságot szervezett, hogy koordinálja az SA-t alkotó különböző csoportok tevékenységét,[12] Hitler azonban továbbra is gyanakvással tekintett a tagok céljaira. Emiatt a saját és a legközelebbi munkatársai személyi védelmét egy új csoportra bízta, amely a Stabswache (törzsőrség) nevet kapta. Ennek a kis csoportnak a tagjai mind Hitler közeli ismerősei voltak: munkásosztálybeli leszerelt katonák és verőemberek, mint Emil Maurice (született 1897-ben, korábban órás, a háború alatt tüzér), Ulrich Graf (az első Saalschutz [„teremőrség”] osztag megszervezője – nemzetiszocialista szónokokat kísérő, kicsi, verőemberekből álló csapat) és Christian Weber. Ők mindannyian vakon követték Hitlert, magánemberként és politikai vezetőként is.[13]

A Stabswache mindössze néhány hónapig működött, aztán 1923 májusában átvette a helyét egy valamivel nagyobb és szervezettebb alakulat, a „Stoßtrupp (rohamcsapat) Adolf Hitler”. Ezt Hitler egy másik munkatársa, az SA tagja, Julius Schreck vezette, illetve egy papíráruügynökből lett korábbi katonatiszt, Joseph Berchtold. Mindazonáltal a belső kört továbbra is Weber, Maurice, Graf és a Stabswache többi „régi harcosa” alkotta.[14] A tagok közé tartozott a későbbi diplomata, Walther Hewel, aki végül a háború alatt a német külügyminisztérium összekötője lett Hitler főhadiszállásán.[15]

Az SA és a Stoßtrupp első nagy próbatételére 1923 novemberében került sor. Röhm, az örök összeesküvő, szövetségre léptette az SA-t több más jobboldali félkatonai csoporttal, és létrehozta a Kampfbundot (harci ligát), amely hozzávetőlegesen tizenötezer jól felfegyverzett embert tudott hadba szólítani. Eközben Ludendorff tábornok, aki 1920-ban visszatért a száműzetésből, politikusi karrierbe kezdett és szélsőjobboldali nézeteket hangoztatott, mert az NSDAP-hez hasonló csoportokban látta az eszközt a nemzeti megújulásra. Ezeket a csoportokat végtelenül dühítette a Ruhr-vidék francia megszállása, amelyre azért került sor 1923 januárjában, mert Németország nem fizette ki a háborús jóvátételt. A Ruhr-vidék volt a német nehézipar központja, így a megszállás szinte teljesen megbénította az egyébként is küszködő gazdaságot. Gustav Stresemann kancellár kormánya passzív rezisztanciára biztatott – sztrájkra, kisebb szabotázsakciókra és az együttműködés megtagadására –, ez azonban gazdasági összeomláshoz, majd polgári elégedetlenséghez és zavargásokhoz vezetett. A Németország óriási háborús adósságterhei és a jóvátételi kötelezettségei következtében kialakuló hiperinfláció csak tovább rontotta a helyzetet. Több más csoporthoz hasonlóan az NSDAP is a francia megszállással szembeni radikális ellenállást hirdette, Hitler pedig azzal próbálta a maga előnyére fordítani a helyzetet, hogy az országos politika színterére lépett az NSDAP-val. Úgy vélte, hogy ha képes lenne mozgósítani a tömegeket, akkor az állam képtelen lenne fellépni ellene, a hadsereg pedig nem akarna.

A német gazdaság romokban hevert, és a passzív rezisztencia hadjáratot szeptember 26-án lefújták. Ezután, hogy az immár Ludendorff támogatásával tevékenykedő radikális jobboldal ne okozhasson semmilyen gondot, Bajorországban kihirdették a szükségállapotot, és a hatalmat egy triumvirátus kezébe helyezték: Gustav Ritter von Kahr lett az ország főbiztosa, Hans Ritter von Seißer ezredes a rendőrfőnöke, Otto von Lossow tábornok pedig a bajor hadsereg parancsnoka. A triumvirátus hasonló célt tűzött ki maga elé, mint Hitler – puccs révén egy, a hadsereg támogatását élvező kormányt hatalomra juttatni Berlinben –, ám magának Hitlernek nem szántak ebben semmilyen szerepet. Október során a Kampfbund hiába egyezkedett a triumvirátussal, alapvetően azért, mert egyik fél sem bízott a másikban. A patthelyzet miatt feldühödve Hitler és a Kampfbund november elején úgy döntött, hogy a cselekvés útjára lép.

November 8-án este az NSDAP támogatói Hitler vezetésével körülvették a müncheni Bürgerbräukellert, ahol Von Kahr a novemberi forradalom ötödik évfordulója alkalmából rendezett gyűlésen tartott beszédet. Von Seisser és Von Lossow is jelen volt a rendezvényen. Berchtold Stoßtruppja felállított egy géppuskát a bejárattal szemben, Hitler pedig egy pisztollyal hadonászva és hangosan kiáltozva berontott a terembe. Ezután felugrott egy székre és mennyezetbe lőtt, hogy magára terelje a figyelmet. Amikor minden szem rátapadt, bejelentette, hogy forradalom tört ki, és az épületet hatszáz fegyveres veszi körül. Ezután a triumvirátust elvezették egy szobába, Hitler pedig Göringre bízta a tömeg lecsillapítását.

Ennek a puccsnak az volt a célja, hogy kirobbantson valami olyasmit, mint Mussolini „római menetelése” volt, azaz a radikális jobboldali hazafiak kövessék a bajorok példáját szerte az országban, és végül döntsék meg a demokratikus uralmat. A terv azonban hamarosan elkezdett szétesni. A triumvirek azonnal visszavonták az ígéreteiket, amelyeket a pisztoly torkolata előtt állva tettek, amint kiszabadultak a nemzetiszocialisták fogságából. Ezután, miközben Hitler és a hívei az utcákon randalíroztak, megpróbálva magukhoz ragadni a bajor államhatalom karjait, a kormány, a rendőrség és a hadsereg megszervezte a védelmet. Másnap reggelre a kezdeményezés szilárdan visszakerült a hatóságok kezébe, ám Hitler még egy utolsó kétségbeesett próbálkozással felvonulást szervezett Münchenben, azt remélve, hogy a lakosság mellé áll. Ahogy a lázadók a Residenzstrassén végigvonulva odaértek a város közepén lévő Odeonsplatzra, rendőrsorfallal találták szemközt magukat. Lövöldözés tört ki, amelyen tizenhat felvonuló meghalt és sokan megsebesültek. Miközben a vér a macskakövekre fröccsent és eltűnt a lefolyókban, Hitler elmenekült. Álma az országos forradalomról szánalmas bohózatnak bizonyult – legalábbis egyelőre.[16]

2.

A NEMZETISZOCIALIZMUS ÚJJÁSZÜLETÉSE ÉS AZ SS LÉTREHOZÁSA

Egy igazságos világban a puccsnak Hitler és az NSDAP végét kellett volna jelentenie. Négy rendőrt öltek meg az összecsapásokban, a felkelés egyértelműen hazaárulás volt, amelyért elméletileg halálbüntetést járt. Az esemény emellett egyértelműen bebizonyította, hogy Hitlernek nincs igazi támogatottsága azokban a bajor katonai körökben, amelyek a militarista nacionalista csoportokat támogatták és titokban felfegyverezték a milíciákat. Kétségtelenül maguk is államcsínyt terveztek, de világossá vált, hogy azt a saját elképzeléseik szerint akarják végrehajtani, nem pedig Hitler elképzelései szerint.

Közvetlenül a residenzstrassei lövöldözés után Hitler kificamodott vállát ellátta Walter Schultze, egy SA-orvos, majd betuszkolták egy kocsiba, amely egy gazdag támogatójuk, a felső tízezerhez tartozó, félig amerikai Ernst „Putzi” Hanfstängl Münchentől délre lévő, Uffing am Staffelsse-i vidéki házába vitte. Két nap múlva ott talált rá a rendőrség és onnan vitte át a landsbergi várbörtönbe. A fogoly „fehér hálóingbe öltözötten, felkötött bal karral, mélyen lesújtva, de nyugodtan fogadta a letartóztatására érkezett rendőröket”.[1] Bajorországban maradt még néhány támogatója a puccsnak,[2] akik tüntetéseket szerveztek a triumvirátus ellen, de rövidesen ezek is elhaltak. Röviden, a forradalom elbukott, a vezetője börtönbe került, és a lakosság nem igazán támogatta az ellenségeskedés újrakezdését. Ezzel véget kellett volna érnie az ügynek, és véget kellett volna érnie Hitlernek mint politikai erőnek is.

Annak, hogy ez nem így történt, az volt az oka, hogy a bajor kormány és a hadsereg, illetve a puccskísérlet több szálon kapcsolódott egymáshoz. A forradalmi próbálkozás tipikus hitleri akció volt, amelyet „átgondolatlan tervezés, a dilettáns rögtönzés, a részletek kimunkálatlansága” jellemzett,[3] azonban a bajor államszervezet magas rangú tagjai is támogatták. A bukása után találniuk kellett egy „bűnbakot”, és Hitler – a saját céljai érdekében – örömmel vállalta ezt a szerepet. A hazaárulási büntetőperben fontos, országos szintű propagandalehetőség rejlett azzal a lehetőséggel, hogy Németország lehetséges megmentőjeként állítsa be magát. Emellett az, hogy tudott a triumvirátus Berlin iránti gyűlöletéről és a helyi katonaság a félkatonai szervezetek felfegyverzésében játszott szerepéről, gyakorlatilag garantálta, hogy enyhe büntetést fog kapni.[4]

És úgy is lett. Úgy tűnik, Von Kahr valamiféle alkut ajánlott fel, hogy biztosítsa a vádlott hallgatását. A bajor kormány kétségtelenül keményen lobbizott, hogy a pert helyezzék át a lipcsei birodalmi bíróságról a müncheni népbíróságra, ahol az elnöklő bíró, Georg Neithardt rendkívüli részrehajlást tanúsított Hitler és a többi vádlott irányában.[5] A per csak politikai színjáték volt. Ludendorff, a másodrendű vádlott, aki „támogatta” a puccsot, de közvetlenül nem vett részt sem a megtervezésében, sem a végrehajtásában (bár november 9-én felvonult), mindennap limuzinnal érkezett, díszegyenruhában, az összes kitüntetésével. Hitlernek is megengedték, hogy ne rabruhában jelenjen meg, és még a Vaskeresztjét is kitűzhette, emellett gyakorlatilag korlátlan ideig faggathatta a tanúkat és szónokolhatott a bíróságnak.[6]

Ezen körülmények ismeretében a végeredmény aligha volt meglepő, bár „jogi értelemben véve az ítélet botrányosnak számított”.[7] Ludendorffot a legnagyobb bosszúságára felmentették. Hitlert és három társát öt év „várfogságra” ítélték – ez az egyik legenyhébb elzárási mód volt, amelyet általában olyanokra róttak ki, akik feltehetőleg „becsületes” szándékkal követtek el valamit.[8] Az ítélet majdnem ugyanakkora felháborodást váltott ki a konzervatív jobboldalon, mint a baloldalon. Nem volt nehéz átlátni a bíróság azon állításán, hogy a vádlottakat „tiszta hazafias szellem és a legnemesebb akarat” késztette cselekvésre.[9] Mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy háttéralku született.

Hitlert visszavitték Landsbergbe, ahol egy világos, kényelmes, levegős cellát kapott, amelyben addig Arco-Valley gróf, Eisner gyilkosa raboskodott. Mintegy negyven rabtársa volt, akik közül néhányan önként vonultak börtönbe. Mindannyian „gyakorlatilag a normális élet minden kényelmét élvezték”,[10] és rengeteg ajándékot és jókívánságot kaptak a külvilágból.

Hitler elítélésével lezárult a nemzetiszocializmus első korszaka. Bizonyos szempontból úgy tűnhetett, hogy a mozgalom széthullott: a pártot elnyomták, az SA-t betiltották és nagyrészt lefegyverezték, a nacionalista-rasszista koalíció széthullott. A bebörtönzés azonban alkalmat adott Hitlernek arra, hogy a jövőjére koncentráljon és kikristályosítsa politikai nézeteit. Már ekkor szélsőségesen antiszemita volt, és szenvedélyesen hirdette a versailles-i szerződés feltételeinek semmissé tételét, de politikai nézeteinek többi eleme még közel sem alakult ki. Landsbergben Max Amann – a háborúban Hitler szakaszvezető őrmestere – biztatására és Rudolf Hess, illetve Emil Maurice segítségével életében először részletesen papírra vetette gondolatait. Ezek az írások később a Mein Kampf (Harcom) cím alatt jelentek meg. A mű semmilyen értelemben nem tekinthető kiáltványnak vagy a későbbi, Németország diktátoraként végrehajtott tettei terveinek, mégis felvázolta az azok mögött rejlő világnézetet.[11] Dagályos, semmiféle irodalmi értékkel nem bíró, szinte olvashatatlan értekezés, mégis hasznos abból a szempontból, hogy leleplezi szerzőjét, aki a fajelmélet megszállottja, átitatva ijesztően zsigeri és gyilkos antiszemitizmussal, és erős vágyat táplál az iránt, hogy „életteret” szerezzen a német fajnak Keleten. Az SS későbbi tevékenységét természetesen ezek a megszállott eszmék határozták meg.

A börtön arra is lehetőséget adott Hitlernek, hogy megtervezze a hatalomra jutását. Nyilvánvaló volt, hogy a félkatonai út már nem reális lehetőség egy viszonylag kis mozgalomnak, amelynek a központja még mindig Bajorországban volt. Noha az NSDAP továbbra is a világháborús veteránok politikai pártjaként határozta meg magát, Hitler kezdte felismerni, hogy szélesebb tömegeket kell mozgósítania, ha hatalomra akar jutni, ezért szüksége lesz egy szűkebb, fegyelmezettebb szervezetre is. Arra a következtetésre jutott, hogy nem elégedhet meg a nemzetiszocialista mozgalom propagandistájának, vagy ahogy korábban jellemezte magát: „harsonásának” a szerepével, hanem a mozgalom teljhatalmú vezetőjévé kell válnia.[12] A sorsa nem az, hogy egy Ludendorffhoz hasonló alakot juttasson hatalomra, hanem az, hogy ő maga uralkodjon Németországban.

A letartóztatását megelőzően Hitler átadta a betiltott NSDAP vezetését Alfred Rosenbergnek, egy Észtországban született németnek, aki a cári hadseregben szolgált az I. világháborúban. Rosenberg Észtországban, Lettországban és Oroszországban végezte a tanulmányait, de az 1917-es bolsevik hatalomátvétel után Németországba emigrált. Kétségtelen, hogy Hitler részéről machiavellisztikus húzás volt a jellegtelen és népszerűtlen Rosenberg kinevezése – nem akarta, hogy vetélytársat találjon a párt élén, amikor kiszabadul, ezért egy ideiglenes vezetőt választott, akit mindenki utált. Ugyanakkor kevés olyan szóba jöhető jelölt akadt, aki nem volt maga is börtönben.[13]

Rosenberg katasztrofális vezetőnek bizonyult. Mivel mind az NSDAP, mind az SA átmenetileg illegalitásba kényszerült, 1924 januárjában létrehozta a Grossdeutsche Volksgemeinschaftot (GVG – Nagynémet Népközösség) a korábbi tagok gyülekezőhelyéül. Azonban Walter Buch, az SA ideiglenes vezetője nem fogadta el sem Rosenberg, sem a GVG fennhatóságát az SA fölött, számos jelentős korábbi NSDAP-tag pedig, köztük a karizmatikus Gregor Strasser is, más szakadár csoportokhoz csatlakozott. Az év első felében tovább folytatódtak a szakítások és rivalizálások. Mindezek ellenére a május 4-i Reichstag-választásokon a nacionalista-rasszista pártok országosan a szavazatok 6,5 százalékát szerezték meg, és különösen jó eredményt értek el Bajorországban és az észak-németországi Mecklenburgban. Ez jelentős enyhülést hozott a törvényes parlamenti stratégiát követő, illetve a hatalmat erővel megszerezni akaró völkisch (szó szerint „népi”, de erős német nacionalista-rasszista vonásokat felmutató) csoportok között folyó vitában.

Az NSDAP maradványai kisebbséget alkottak a Reichstagba bejutott harminckét völkisch képviselő között, és nem sokkal később, parlamenti ügyrendi okokból bele is egyeztek, hogy egyesítik erőiket riválisaikkal. Az NSDAP sok támogatója számára ez bűzlött a megalkuvástól és a parlamenti politikától, így a viták tovább folytatódtak a nyár folyamán is. A feszültséget csak tovább fokozta, hogy Hitler nem nyilatkozott egyértelműen arról, hogy ő melyik utat támogatja; hogy Ludendorff érdeklődést mutatott a völkischcsoportok összefogása és vezetése iránt; hogy Hermann Esser és Julius Streicher elmozdította Rosenberget a GVG éléről; és hogy Röhm megpróbálta egyesíteni a völkisch és a félkatonai csoportokat a Frontbann nevű szervezetben.

Maga Hitler 1924 júniusában visszavonult a politikától, hogy a Mein Kampf megírására koncentráljon. Ebben szerepet játszhatott az is, hogy belátta, nem tudja befolyásolni az eseményeket a várbörtönből, és az is, hogy kegyelmet és korai szabadulást remélt. Annyira magabiztos volt, hogy bizonyosra vette, hogy később visszatérhet az országos politikai küzdelmekbe, méghozzá a korábbinál jobb helyzetben.[14]

Decemberben újabb választásokat tartottak. Ez alkalommal az „egyesült” völkischcsoportok a szavazatok mindössze három százalékát szerezték meg, ami azt jelentette, hogy csak tizennégy képviselői helyet szereztek a parlamentben. Hitler nagyon örült ennek a katasztrófának. Az ő szempontjából a nacionalista-rasszista csoportok meggyengülése a távollétében alátámasztotta a vezetői posztra formált igényét. Arra is számíthatott, hogy a bajor kormány ezek után gyengének fogja tartani a szélsőjobbot, s így ő könnyebben újjáépítheti a mozgalmat, miután kiszabadul Landsbergből.[15]

Hitler 1924. december 20-án kegyelemmel szabadult, ami azt jelentette, hogy alig több mint tizenhárom hónapot töltött le az ötéves büntetéséből. Felmerült, hogy kitoloncolják Ausztriába, ám az osztrák kormány nem volt hajlandó befogadni, így azonnal visszatérhetett a bajor politikai életbe. Hitler szabadlábra helyezésének feltételei között elméletileg szerepelt az a kitétel, hogy Németország nagy részén 1927-ig (Poroszországban 1928-ig) nem szólalhat fel nyilvánosan, ám még mindig elég befolyással rendelkezett a bajor kormány vele szimpatizáló tisztviselői között ahhoz, hogy 1925 februárjában megszüntettesse az NSDAP és a pártlapja betiltását.[16]

Az NSDAP széthullásán és a völkischcsoportokkal való keveredésén kívül a másik nagy probléma, amellyel Hitler szembesült, az SA kérdése volt, amelyet szintén betiltottak és szintén több csoportra szakadt, különböző vezetők mögött felsorakozva. A puccskísérlet előtt Hitler és Röhm hasonló nézeteket vallott a szervezet és a vele szövetséges félkatonai csoportok céljáról: ezek alkották a fegyveres erőt, amelyre szükség lesz majd az állam és a politikai ellenfelek legyőzésére és a nemzetiszocialista hatalomátvétel végrehajtására. Az 1923. november 9-i kudarc azonban meggyőzte Hitlert, hogy ez az elképzelés nevetséges: az SA és a félkatonai csoportok még Münchent sem tudták elfoglalni, Németországról nem is beszélve, és a helyi rendőrség is legyőzte őket. Elismerte, hogy az SA, vagy valamilyen hasonló szervezet ennek ellenére is hasznos lehet, de már csak egynek tartotta a sok eszköz közül, amelyek hatalomra juttathatták. Ugyanakkor Röhm továbbra is ragaszkodott a katonai jelleg elsőbbségéhez, és újabb puccsért lobbizott. A puccskísérletben való részvétele miatt végleg elbocsátották a hadseregből, és próbaidőre felfüggesztett börtönbüntetést kapott, így azonban semmi sem akadályozta meg abban, hogy létrehozzon egy új szervezetet az SA maradékából és a többi félkatonai csoportból. Miközben Hitler 1924 tavaszán és nyarán Landsbergben penészedett, Röhm Frontbannja mintegy harmincezer főre duzzadt.[17] A tagok az SA-ból, a Reichskriegsflaggéből (Birodalmi Hadilobogó), a Stahlhelmből (Acélsisakosok – egy I. világháborús veterán csoportosulás) és egyéb Freikorps alakulatokból és harci szövetségekből érkeztek. A laza szövetséget alkotó csoportok általában a régi vezetőikhez voltak lojálisak, akik nagyrészt karizmatikus, a világháborút megjárt fiatal tisztek voltak, mint Edmund Heines, Gerd Rossbach és Wolf-Heinrich von Helldorff gróf. Ők sem Röhmöt, sem a szervezet állítólagos támogatóját, Ludendorffot nem tekintették a felettesüknek, de a Frontbann így is jelentős és potenciálisan veszélyes erőnek tűnt.

Személyes szinten Hitler és Röhm közel álltak egymáshoz – szinte Röhm volt az egyetlen, aki a bizalmas du-val szólíthatta meg Hitlert –, ám Röhm nem örült annak, hogy Hitler most már saját magát tekintette a mozgalom legfelsőbb vezetőjének és stratégájának, nem pedig egyenrangú szövetségesének és társának. Amikor Hitler kiszabadult Landsbergből, megkérte Röhmöt, hogy alakítsa újra az SA-t „a pártvezetőket szolgáló propaganda-hadsereggé”,[18] Röhm azonban ellenállt, és a kérdés még 1925 februárjában sem rendeződött, amikor megszűnt az SA és a párt betiltása, és nyíltan lehetett folytatni a szervezkedést. Hitler Röhmmel ellentétben megértette, hogy Németországban a hatalomhoz vezető útnak nagyrészt törvényesnek kell lennie, és a pártnak és a köré szerveződő csoportoknak is tükrözniük kell ezt. Az újraszervezést azonnal el kellett kezdeni, akár akarta Röhm, akár nem.

Hitler és társai azt remélték, hogy a müncheni puccs sikeres lesz, hiszen a Ruhr-vidék 1923. januári francia megszállását követően a német gazdaság összeomlott, tombolt a hiperinfláció, és ezek következtében polgári nyugtalanság támadt. Tévedtek, de a francia megszállás így is nemzetközi szimpátiát keltett Németország iránt, és ezzel együtt a világ közvéleménye elítélte Franciaországot. Hamarosan felállt egy nemzetközi bizottság is a háborús jóvátételi kötelezettségek felülvizsgálatára. Ennek eredményeképpen született meg 1924 augusztusában a Dawes-terv, amely értelmében Németország jóvátételi kötelezettségét csökkentették, a német központi bankot átszervezték, és megnyitották az amerikai kölcsönöket Németország előtt. Az idegen katonáknak is ki kellett vonulniuk az országból, és körülbelül egy évvel később az utolsó francia katona is elhagyta a Ruhr-vidéket.

A Dawes-terv rövid távon azonnal felpörgette a német gazdaságot. A hiperinfláció megszűnt, a külföldi befektetések növekedtek, megindult az export, s mindez viszonylagos politikai stabilitást teremtett. Ennek ellenére Bajorországban és Németország sok más részén az erőszak a politikai élet egyik jelentős eleme maradt. Hitler és az NSDAP többi vezetője a támadások potenciális célpontjaivá váltak mind a baloldal, mind a szélsőjobboldali riválisaik részéről. Emiatt 1925 márciusában Hitler megparancsolta Julius Schrecknek, hogy szervezzen új személyi testőrséget. Ahogy Hitler később megjegyezte: „Amikor kijöttem Landsbergből, minden szét volt esve, szét volt szóródva, néha egyenesen rivális csoportokhoz került. Akkor azt mondtam magamnak, hogy szükségem van egy testőrségre, akár egy nagyon kis létszámúra is, de amely olyan emberekből áll, akiket mindenféle megkötés nélkül be lehet vetni, akár a saját testvéreik ellen is. Inkább húsz ember városonként (ha abszolút mértékben számítani lehet rájuk), mint egy gyanús tömeg.”[19] A köpcös, durva vonású, Hitler-bajuszos Schreck 1921-ben lépett be az NSDAP-ba a Freikorpson keresztül, amelyben 1919-ig az egyik „forradalmi” egység tagja volt.[20] Az SA első tagjai közé tartozott, és abba az egykori katonákból álló kis körbe is, amely Hitler személyes kíséretét alkotta sofőrként, testőrként és a monológjai hallgatóságaként. Emellett tagja volt a Stabswachénak és ő szervezte meg a „Stoßtrupp Adolf Hitler”-t, amely a müncheni puccskísérlet élcsapatát alkotta. Hitler parancsára most összehívta tizenkét közeli barátját, és létrehozta az új testőrséget.

A csapatban, amely a Schutzstaffel (SS, Védőosztag) nevet kapta, helyet kapott több „ismert tettestárs”, akik Hitler személyes kíséretéhez tartoztak a mozgalom kezdetétől fogva: Maurice, akkor Hitler első számú mindenese és sofőrje; Ulrich Graf; Julius Schaub, aki a 7-es számú SS-tag volt és később Hitler személyes segédtisztje[21] lett;[22] és Erhard Heiden. Elképzelhető, hogy Christian Weber és Rudolf Hess is tag volt. 1925 áprilisában az új csapat nyolc tagja először lépett a nyilvánosság elé, fáklyavivőként Ernst Pöhner, az autóbalesetben elhunyt és a nemzetiszocialistákat támogató egykori müncheni rendőrfőnök temetésén.[23] 1942-ben Hitler így írt róluk: „Maurice, Schreck és Heyden [sic!] alkotta Münchenben az első »kemény« csoportot, s így az SS magját.”[24]

A szervezetnek azonban hamarosan Hitler meglévő belső körén túl is el kellett kezdenie a toborzást, és a személyi aktákból tudhatjuk, milyen típusú embereket kerestek. Jellegzetes példa a Robert Bednareké,[25] aki 1925. május 20-án lépett be az SS-be, és a 467-es tagsági számot kapta. Bednarek 1899-ben született a sziléziai Gleiwitzben, mindössze egy évet végzett el a gimnáziumból, majd 1917 májusától 1919 augusztusáig gyalogosként szolgált a hadseregben, ahol nem léptették elő altisztté. A leszerelés után belépett a helyi Freikorpsba – a Jägerschar von Heydebreckbe –, ahol két évet szolgált, majd egy sor rosszul fizetett, szakképzettséget nem igénylő munkát végzett. Sok némethez hasonlóan sem a katonai szolgálat előtt, sem azután nem szerzett szakmát, ezért minden munkát elvállalt, amit talált: amikor belépett az SS-be, épp buszellenőr volt. Nehéz megmondani, mi motiválta arra, hogy belépjen a szervezetbe, de valószínűleg nem a politikai vakbuzgóság, mivel a pártba csak egy évvel később lépett be. Az a legvalószínűbb, hogy valamelyik korábbi bajtársa a hadseregből vagy a Freikorpsból javasolta neki a csatlakozást, és feltehetőleg maga is azokat a nézeteket vallotta, amelyeket több ezer jobboldali fegyveres: politikai meggyőződésüket a háború utáni német állam iránti megvetés formálta, személyes szinten pedig hiányzott nekik a hadseregbeli élet fegyelme és biztonsága. Noha a legrégebbi tagok közé tartozott, a később SS-tisztté előléptetett Bednareket 1939-ben az alkoholproblémái miatt kizárták a szervezetből.

Évekkel később az SS vezetői előszeretettel nevezték a „Stoßtrupp Adolf Hitler”-t az elődszervezetüknek, és néhány tagjuk kétségtelenül abban a csoportban is megfordult, de a valóságban az SS valami új volt. A Stoßtrupp az SA-hoz hasonlóan harci csoport volt, amelyet a nemzetiszocialista forradalom élcsapatának szántak. Az SS teljes neve is jelzi, hogy teljesen más céllal hozták létre.

Hitler első komoly összetűzésére Röhmmel 1925 áprilisában került sor. Ekkorra már nyilvánvalóvá vált, hogy Röhm nem akarja Hitler iránymutatása szerint újraszervezni az SA-t; Hitler pedig nem hajlandó tovább támogatni Röhm jobboldali milíciákból álló szövetségének mint független szervezetnek a létét. Hitler egy április 16-i beszélgetésük során egyértelműen közölte az álláspontját Röhmmel,[26] aki másnap lemondott a szövetség és az SA vezetői posztjáról. Nem sokkal ezután a bolíviai kormány katonai tanácsadója lett és elhagyta Németországot. Noha az SA megmaradt az új vezetés alatt is, Schreck kihasználta a lehetőséget, hogy megerősítse új, rivális szervezetét.

Hitler azt akarta, hogy az SS szakadjon el az SA pszeudomilitáris felépítésétől. Ehelyett azt javasolta, hogy minden helyi pártszervezet hozzon létre egy körülbelül tízfős osztagot a legmegbízhatóbb tagjaiból a helyi vezetőség és a gyűlések védelmére, illetve a pártvezetés kíséretének megerősítésére, amikor odalátogatnak. Schreck a javaslatot 1925. szeptember 21-én tette hivatalossá, egy, az „összes Gau[27] vezetőnek és a független helyi csoportoknak”[28] írt körlevélben, melyben felvázolta a Schutzstaffelnek elnevezett osztagok vezetői számára, hogy milyen irányvonalak mellett kell tevékenykedniük. A kulcs az engedelmesség volt: „a védelmi osztagok nem vegyülhettek az SA-val”; a javasolt vezetőket jóvá kellett hagynia az osztagok központi vezetőségének; jelentkezési lapokat és tagsági kártyákat csak a központi vezetőségtől lehetett igényelni. A tagdíjat havi egy márkában állapították meg (de hamar lecsökkentették ötven pfennigre), amelyet azonnal továbbítani kellett a központi vezetőségnek. Az egyenruhát és kellékeit – eredetileg olyan barna ing, mint az SA-é, fekete kepi koponyás-lábszárcsontos jelvénnyel, birodalmi kitűző és fekete nyakkendő – a müncheni SS-parancsnokságról kellett igényelni.

Nem özönlöttek tömegek az új osztagokba, ez azonban nem meglepő, tekintettel arra, hogy milyen sok egyéb félkatonai és harci csoporttal állt már kapcsolatban az NSDAP. Úgy tűnik, a helyi párttagok egyszerűen nem értették, mi szükség van a védelmi osztagokra. Koehl rámutat, hogy Schreck körlevelének időpontjában a hamburgi NSDAP a nacionalista Blücherbund csoport tizenéves fiataljait használta; Berlin Röhm szövetségeseit; Cuxhaven a nacionalista veteránokból álló Stahlhelmet; a Ruhr-vidék pedig létrehozta a saját SA-ját egy korábbi Freikorps-parancsnok, Franz Pfeffer von Salomon vezetésével.[29] Ezek a csapatok kivétel nélkül fegyelmezetlen kidobók és verekedők voltak az SA, a Freikorps és más bajkeverő csoportok soraiból, akik könnyűszerrel magukra vonhatták a regionális és országos hatóságok figyelmét. Hitler és a belső köre pedig pontosan ezt szerette volna elkerülni – ezért kellett a személyi biztonságát egy zárt, jól vezetett, fegyelmezett új szervezetre bíznia.

Az SS-t hivatalosan 1925. november 9-én, a sikertelen müncheni puccskísérlet második évfordulóján alapították – vagy legalábbis ekkor hozták nyilvánosságra a létezését az NSDAP egyik szervezeteként. Ám biztos, hogy már hónapokkal ezelőtt is létezett valamiféle vezetősége. Schreck személyi aktájában az áll, hogy november 1-én lépett be,[30] de mint láthattuk, Bednarek belépésének a dátuma májusi volt (és feltehetőleg 466-an már beléptek előtte). Ami még fontosabb, Ulrich Graf „1.1.25” dátummal csatlakozott.[31] Ez a korai tagság – több hónappal azelőtt, hogy egyáltalán végleges döntés született az SS létrehozásáról – kétségtelenül valamiféle kreatív visszadátumozás eredménye, de mindez nem kisebbíti a tényt, hogy Schreck azonnal teljesítette Hitler parancsát, és hogy a helyi csoportok jóval a hivatalos direktívák kibocsátása előtt elkezdték megszervezni a védelmi osztagaikat.

Az SS vezetősége „utasítást kapott, hogy vegye át a »teremőrséget« 1926. február 25-én [a párt születésnapi gyűlésén]”,[32] ám ékesen árulkodik a szervezet akkori kissé ad hoc jellegéről, hogy egyben az is „életbevágóan fontos [volt], hogy a kijelölt »teremőrség« tagjai belépőkártyát kapjanak, amely biztosítja a szabad mozgásukat”.[33] Márciusban is alakultak elszórtan SS-csoportok, de a szervezet bővülése csak akkor kapott igazi lendületet, amikor visszatért Münchenbe az alacsony termetű Joseph Berchtold, aki a puccskísérlet után Ausztriába menekült. Áprilisban átvette a vezetést Schrecktől,[34] kinevezte magát a Reichsführer der Schutzstaffelnek (a védelmi osztag birodalmi vezetője), szemben elődje régi címével, a Führer der Oberleitunggal (a parancsnoki törzs vezetője). Berchtold hamarosan kinevezte Erhard Heident a helyettesének, és kiadott egy sor új szabályt – úgy téve, mintha azokat Schreck fogalmazta volna meg –, hogy tisztázza az SS helyzetét az SA-val szemben. Leszögezte, hogy „az SS nem (fél)katonai szervezet és nem lézengők gyülekezete, hanem egy kis osztag, amelyben feltétel nélkül megbízhat a mozgalmunk és a Führerünk. A tagjainak képesnek kell lenniük arra, hogy megvédjék a gyűléseinket a bajkeverőkkel és hivatásos provokátorokkal szemben. Az SS-ben nincsen »ha« és »de«, csak pártfegyelem van.”[35] Az is szerepelt a javaslatai között, hogy egy standard SS-osztag egy tisztből és tíz emberből álljon, de hangsúlyozta, hogy a nagyobb pártkörzeteknek több emberre lehet szükségük. Egy későbbi utasítás megtiltotta „a körzeti SS-vezetőknek, hogy katonai kiképzésben részesítsék az embereiket, hogy megengedjék nekik, hogy más »harci szervezetek« tagjai legyenek, vagy azokkal katonai kiképzésen vegyenek részt”.[36]

Berchtold 1926. július 4-én kapta meg a jutalmat az erőfeszítéseiért, amikor Hitler az SS gondjaira bízta a „véres lobogót” – egy horogkeresztes zászlót, amelyre állítólag ráfröccsent a puccs során elesett nemzetiszocialista „mártír”, Andreas Bauriedl vére –, hogy a mozgalom egyfajta szent ereklyéjeként őrizze. Azonban az SS-nek még mindig volt egy riválisa: az SA, amelyet Röhm távozása után egyenruhás tömegszervezetté szerveztek át, és a hatóságok is eltűrtek. Július végén Franz Pfeffer von Salomont nevezték ki a vezetőjéül.[37]

Körülbelül ugyanekkoriban bizonyos mértékű hasadás keletkezett az NSDAP déli és északi ágai között. A Gregor Strasser vezetése alatt álló északi ág elismerte Hitlert legfőbb vezetőnek, de kevésbé lelkesedett az őt körülvevő bajor klikkért. A probléma bizonyos fokig ideológiai volt: bár Strasser szélsőségesen antiszemita nézeteket vallott, mégis az NSDAP programjának „szocialista”, nem pedig „nacionalista” elemeire helyezte a hangsúlyt. Hitler tudta, hogy vissza kell szereznie az északiak támogatását, és ezt az SA újjáélesztésével tehette meg, amelynek nem déli szervezeteit nagyrészt nem szennyezte be a puccskísérlet. November 1-én Franz Pfeffer von Salomont kinevezték az SA vezetőjének, majd nem sokkal ezután – Berchtold minden erőfeszítése ellenére – az SS-t az SA alá rendelték mint „különleges alakulatot”.

Pfeffer von Salomon egyik feladata az volt, hogy ismét politikai ellenőrzés alá vonja az SA-t. A szervezet több egysége még mindig a törvényen kívül helyezett Freikorps egyenes ági leszármazottja volt – sőt egyes esetekben maga a régi egység. 1926-ban, a viszonylag békés Németországban ezek a csoportok nem lehettek túl vonzóak azok számára, akiket az NSDAP potenciális támogatóikként megcéloztak. Hitler azt akarta, hogy a megreformált SA egyszerűen csak teremtse meg azokat a feltételeket, amelyek között a párt propagandistái el tudják végezni a munkájukat, ezért Pfeffer von Salomon bevezette a gyakorlatozást, a díszmeneteket és egyéb nyilvánvalóan katonai technikákat, hogy valamiféle fegyelmet neveljen az egységeibe.

Ezzel szemben az SS tagjai, amikor épp nem személyi testőrökként tevékenykedtek, tipikus politikai aktivisták voltak: adományokat gyűjtöttek, felderítették a potenciális támogatókat, és árulták a párt lapját, a Völkische Beobachtert („Népi Figyelő”). Egy 1926. decemberi SS-hírlevél kissé lélektelenül számol be ezekről a viszonylag hétköznapi feladatokról. Ugyanakkor „gáz kábítópisztolyokat” kínál a tagoknak, mindössze néhány márkáért, azzal a törvény által előírt figyelmeztetéssel, hogy „csak »veszély« esetén szabad használni; az indokolatlan vagy felszólítás nélküli használata büntetést vonhat maga után. A kábítópisztoly nem játék, hanem alapvetően önvédelmi fegyver.”[38]

Úgy tűnik, az SS alárendelése a SA-nak kiábrándította Berchtoldot, és 1927 márciusában átadta a vezetést jellegtelen helyettesének, Heidennek. Heinz Höhne azonban megjegyzi, hogy Heiden szintén „nehezen versengett az SA egyre növekvő létszámával és befolyásával; Pfeffer von Salomon például megtiltotta, hogy az SS egységeket hozzon létre azokban a városokban, ahol az SA létszámát még nem töltötték fel”.[39] Heiden azonban még így is szigorúbb szabályokat erőltetett az SS tagjaira, mint amilyeneket az SA eltűrt volna. Megkövetelte, hogy az emberei ne keveredjenek olyan pártbeli ügyekbe, amelyek nem érintik őket; ragaszkodott a szigorú fegyelemhez a pártgyűléseken; és a „kábító pisztolyok” árulása ellenére megparancsolta a parancsnokoknak, hogy minden SS-t motozzanak meg, mielőtt szolgálatba lépne, és kobozzák el tőlük az illegális fegyvereket. Mindezzel az volt a célja, hogy létrehozzon egy öntudatos elitet, amely büszke arra, hogy más, mint az SA, és jobb embereket vonz be. Höhne többször is egyfajta „pártbeli arisztokráciaként” hivatkozik az SS-re, már a történetének ebben a korai szakaszában is. Ez egy kicsit furcsának tűnhet, tekintettel a szervezet radikális munkás és alsó középosztálybeli jellegére, de mindenképpen jelzi, hogy az SS tagjai hogyan tekintettek magukra. Mindig is kicsi, elit csoportnak szánták, erős bajtársi szellemmel.

Mindazonáltal Münchenen kívül az első években alig tudott terjeszkedni. 1925 karácsonyán „körülbelül ezerfős” létszámról számoltak be,[40] de nem sokkal ezután ez „körülbelül kétszáz főre” csökkent.[41] És ezen a szinten is maradt a következő három évben, Berchtold és Heiden vezetése alatt. Az utóbbit végül 1929 elején mozdították el, feltehetőleg halvány teljesítménye miatt, bár azt is beszélték, kiderült róla, hogy politikai kém. Az utódjával kapcsolatban nem merültek fel ilyen kételyek.

JEGYZETEK

RÖVIDÍTÉSEK

BAL: Bundesarchiv Ludwigsburg

BDC: Berlin Document Center

IMT Nuremberg: International Military Tribunal at Nuremberg

NARA: National Archives and Records Administration

UKNA: United Kingdom National Archives

USNA: United States National Archives

BEVEZETÉS

[1] Lásd például: Padfield: Himmler, vagy egy modernebb tárgyalás: Longerich: Heinrich Himmler.

[2] Lásd Arad: Belzec, Sobibor, Treblinka.

[3] Bár az eutanáziaprogramban a segédszemélyzet nagy részét az SS biztosította, a tényleges gyilkosságokat orvosok és ápolók követték el.

[4] Hathaway: In Perfect Formation, 11. o.

1. A CSÁSZÁRI NÉMETORSZÁG VERESÉGE ÉS A NEMZETISZOCIALISTA PÁRT SZÜLETÉSE

[1] A szerző nagyapja gyalogsági tisztként szolgált a brit hadseregben 1915 és 1918 között. Akkor döbbent rá, hogy a visszavonuló németeket végleg legyőzték, amikor meglátta az út szélén eldobált fegyvereiket és felszereléseiket – a német katonák először tanúsítottak ilyen elkeseredettséget a nyugati fronton.

[2] Evans: The Coming of The Third Reich, 80. o.

[3] Hitler: Mein Kampf, 192. o.

[4] Kershaw: Hitler: Hubris, 110. o. Magyarul: 123. o.

[5] Azok a szociáldemokrata politikusok, akik állítólag „hátba döfték a német hadsereget” 1918 novemberében. Ez így azért nem az igazi, mert ezt a vádat a zsidók, kommunisták stb. ellen fogalmazták meg (ld. az ún. tőrdöféselmélet), nyilván vannak ugyanakkor átfedések. A következő oldalon már precízebb a megfogalmazás.

[6] Kershaw: Hitler: Hubris, 119. o. Magyarul: 130. o.

[7] Valószínűleg azért választotta ezt a nevet, hogy a teljes politikai spektrumot megszólítsa a jobboldali nacionalistáktól a baloldali szocialistákig.

[8] Kershaw: Hitler: Hubris, 114. o. Magyarul: 128. o.

[9] Höhne: The Order of the Death’s Head, 16. o.

[10] Höhne: The Order of the Death’s Head, 17. o.

[11] A kitüntetés hivatalos neve „Pour le Mérite” („a kiválóságért”) volt. A legmagasabb porosz kitüntetés, amelyet a bátorságért és a vezetői kiválóságért adtak az I. világháborúban.

[12] Az SA-nak ekkor még nem volt formális, koherens szervezeti struktúrája, hanem különböző egységekből és alegységekből állt, amelyek elsősorban a parancsnokaikhoz voltak hűek, nem pedig a párthoz.

[13] Kershaw: Hitler: Hubris, 158. o. Magyarul: 167. o.

[14] Koehl: The SS, 20. o.

[15] USNA BDC, SSO Personalakte Hewel.

[16] Kershaw: Hitler: Hubris, 208. o. Magyarul: 213. o.

2. A NEMZETISZOCIALIZMUS ÚJJÁSZÜLETÉSE ÉS AZ SS LÉTREHOZÁSA

[1] Kershaw: Hitler: Hubris, 211. o. Magyarul: 214. o.

[2] Kershaw: Hitler: Hubris, 211. o. Magyarul: 214. o.

[3] Kershaw: Hitler: Hubris, 213. o. Magyarul: 215. o.

[4] Evans: The Coming of The Third Reich, 195. o.

[5] Evans: The Coming of The Third Reich, 195. o.

[6] Kershaw: Hitler: Hubris, 217. o. Magyarul: 218. o.

[7] Evans: The Coming of The Third Reich, 196. o.

[8] Evans: The Coming of The Third Reich, 196. o.

[9] Idézi Evans: The Coming of The Third Reich, 196. o.

[10] Kershaw: Hitler: Hubris, 217. o. Magyarul: 219. o.

[11] Evans: The Coming of The Third Reich, 196. o.

[12] Kershaw: Hitler: Hubris, 219. o. Magyarul: 220. o.

[13] Kershaw: Hitler: Hubris, 225. o. Magyarul: 227. o.

[14] Kershaw: Hitler: Hubris, 224. o. Magyarul: 226. o.

[15] Kershaw: Hitler: Hubris, 234. o. Magyarul: 235. o.

[16] Evans: The Coming of The Third Reich, 201. o.

[17] Koehl: The SS, 24. o.

[18] Koehl: The SS, 28. o.

[19] Trevor-Roper: Hitler’s Table Talk, 167. o.

[20] Kershaw: Hitler: Hubris, 119. o. Magyarul: 132. o.

[21]  A háború utolsó napjaiban az akkor már Obergruppenführer Schaub kapta azt a feladatot, hogy semmisítse meg Hitler személyes iratait Berlinben, Münchenben és az Obersalzbergben.

[22] BDC, SSO072B.

[23] Koehl: The SS, 29. o.

[24] Trevor-Roper: Hitler’s Table Talk.

[25] BDC, Personalakt Bednarek.

[26] Bullock: Hitler, 128. o.

[27] A Gauk a Nemzetiszocialista Párt regionális szervezetei voltak, amelyeket a Gauleiterek (regionális vezetők) irányítottak, akik a Nemzetiszocialista Párt legfontosabb és legbefolyásosabb tagjai közé tartoztak, és gyakorlatilag Hitler helyi képviselőiként tevékenykedtek.

[28] NARA, T-580/87.

[29] Koehl: The SS, 30. o.

[30] BDC, SSO100B.

[31] BDC, SSO027A.

[32] NARA, T-580/87.

[33] NARA, T-580/87.

[34] Schreck továbbra is Hitler sofőrje maradt, és a továbbiakban nem játszott aktív szerepet az SS-ben, bár később megkapta a Standartenführer (ezredes) rangot. 1936. május 15-én halt meg, agyhártyagyulladásban. A temetésén Heinrich Himmler mondott beszédet, amely így ért véget: „Most elbúcsúzunk tőled. De tovább élsz sorainkban, ugyanúgy, mint amikor ténylegesen is ott voltál. Most pedig átadom a Führered kitüntetését, drága Schreck bajtársam. Amikor megalapítottad az osztagot, mindössze egy tízfős kis csoport voltatok. Mától kezdve a Führer parancsára a müncheni 1. SS-ezred neve legyen »Julius Schreck«. Mind törekedni fogunk arra, hogy a neveddel – egy hős nevével – kitüntetett ezred becsülettel viselje azt!” (USNA: SSO100B)

[35] NARA, T-580/87.

[36] NARA, T-580/87.

[37] Evans: The Coming of The Third Reich, 206. o.

[38] NARA, T-580/87.

[39] Höhne: The Order of the Death’s Head, 24. o.

[40] Höhne: The Order of the Death’s Head, 22. o.

[41] Höhne: The Order of the Death’s Head, 22. o.