Írta: E. G. Scott

A mű eredeti címe: The Woman Inside

Fordította: Stier Ágnes

Szerkesztő: Ohnmacht Magdolna

Nyelvi korrektor: Szádeczky Katinka

Műszaki szerkesztő: Varga Tünde

© E. G. Scott

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

ISSN 2786-1236

ISBN 978 963 261 880 7 (epub), kiadói kód: MX-1482e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A szüleinknek.

Prológus

Millió dolláros mosolyt villant, aztán beszáll a vérvörös BMW-be. Felberreg a motor, és a kerekek alatt csikorgó kavicsok zaja eszembe juttatja azt a napot, amikor először hoztak ide. Teljesen mások voltak a körülmények. Úgy volt, hogy nem megyek el innen.

Azon az estén a többi érzékszervemre támaszkodtam, mert nem láttam, hova visz engem. A fák közül érkező tengeri szél a sötétségben akár az óceán is lehetett volna, összekeveredett a fanyar fenyő- és sóillat. Kihagyott a szívverésem, amikor éreztem, hogy az autó lassít, és hallottam a kavicsokat a kerekek alatt. Fogalmam sem volt róla, hogy amint megállunk, megváltozik az életem.

A barátságos dudálás visszahoz a jelenbe, a ház előtt állok. Búcsúzóul integetek, az ujjamon a három kanárisárga karát megcsillan a délutáni napsütésben. A kocsi gyorsul, felveri az apró kavicsokat. Még egyszer hátranéz és kacsint, jóképű profilja elhomályosul a vezetőülésen, ahogy egyre távolodik, aztán eltűnik. Gondolom, nem most látom utoljára.

Átlépek a küszöbön, és elmosolyodom, ahogy kizárom a világot. Annyi minden történt, míg eljutottam addig, hogy új életet kezdjek. Most itt élek.

Magamba szívom az elém táruló látványt. Ami a hideg kőalapra épült, amin félholtan feküdtem azon az éjszakán, drámai ellentétben áll mostani környezetemmel. A kétoldalú kőkandalló lélegzetállítóan emelkedik a magas mennyezetig és azon túl is. A rengeteg ablak szép prizmahatást teremt a keményfa padlón. Pár percig állok az előtér végében, iszom a látványt. A nyitott emelet olyan, akár egy kóruskarzat, az előtér pedig a pulpitus.

Minden szobán végigsétálok, lassan megfigyelek minden részletet. Visszagondolok arra, hogy amikor legutóbb itt jártam, sötétben, nagy fájdalmak között, abban sem voltam biztos, hogy életben maradok-e. Most minden centi új értelmet nyer. Végigsimítok a kezemmel a gondosan kiválasztott fán, kövön, grániton, és leveszem a cipőmet, hogy érezzem a különböző csodás textúrákat a talpam alatt.

Elmegyek az alagsor ajtaja előtt – tudom, hogy hosszú időbe telik majd, mire le tudok menni oda anélkül, hogy ne jusson eszembe az az első út a sötétben. De hálás vagyok, hogy újra itt lehetek, és a saját feltételeim szerint. Elhatároztam, hogy a sötét részleteket odalent hagyom, elzárva. Ez az új kezdet ideje.

Az ipari tisztítószer szaga megüli a levegőt, azon kívül semmi nem bizonyítja a történteket. Emlékeztet rá, hogy milyen keményen küzdöttem. A ház néma körülöttem. Békés. Új érzés támad bennem, amiért keményen megküzdöttem: higgadt boldogság lebeg valahol a szívem és a torkom között.

Paul ott van mindenhol. A lenti cseresznyepadlóban és a fenti fenyőgerendában. Ott van a hatalmas ablakban, ami uralja a ház egész hátsó részét, és a sűrű fákra és az égre néz. Mélyen belém mar, hogy a ház nem nekem készült. De szeretetből építették. És kétségbeesésből.

Lehunyom a szemem, és látom az első itt töltött éjszakámat. A lassító kocsi zaja. A sötétség. Félrelöktek, aztán újra megtaláltak. Újabb esély mindarra, amit akartam.

Végül a legsötétebb út is fényre vezet.

Egy

rebecca

Utána

Duff előbb figyelmeztet minket a jelenlétükre, mint hogy megszólalna a csengő.

Paul kiugrik meztelen kuszaságunkból, aztán rövidnadrágba és pólóba bújik. Én mozdulatlanul bent maradok a hűs takaró alatt, neki háttal. Kollektív csalódottságunk és bosszúságunk dacára gyorsan megcsókol, majd lemegy a lépcsőn, hogy üdvözölje azokat, akik kéretlenül betolakodtak sikertelen reggeli szeretkezésünkbe.

Zakatoló szívvel hálóinget húzok magamra. Várok, amíg bemennek a konyhába, izgatott újfundlandink, Duff a nyomukban, a körme kopog a fán, majd a padlócsempén, aztán kisétálok a lépcső tetejéhez. Nem vagyok szem előtt, de hallom a kérdéseiket és Paul válaszait.

Várom a jelet, hogy csatlakozzam hozzá, aztán minden lépésnél ismétlem magamban a mantrát. Nem bukunk le. Nem bukunk le. Nem bukunk le. Megússzuk.

Nem is sejtem, hogy az ajtónkban megjelenő két nyomozó lesz a nap legkönnyebb része.

Gyógyszerügynökként dolgozom.

Nevetségesen jól keresek vele. Az elmúlt húsz évet azzal töltöttem, hogy megismerjem az orvosokat, és hogy mire van szükségük ahhoz, hogy segítsenek a betegeiknek jobban érezni magukat. Tudom, hogyan beszéljek velük úgy, hogy felsőbbrendűnek érezzék magukat, de egyben abban is bízzanak, amit én mondok, és akarják azt, amit eladok. A mellékhatásokat és a gyógyszerek nevét nagyon költőien tudom előadni. Akivel csak találkozom, annak perceken belül meg tudom mondani, hogy melyik pirula a legjobb számára. Azt meg pláne tudom, hogy milyen vegyi anyag a legjobb nekem. Az önismeret fontos.

Mire az íróasztalomhoz érek, jócskán elmúlt reggel kilenc, és a nap eddigi eseményei felzaklattak. Úgy érzem, összeszedtük magunkat, amennyire tudtuk, de a kétség és az aggodalom megmaradt. Úton idefelé megjutalmaztam magam egy extra nyugibogyóval, hogy valamennyire lehiggadjak.

A piros fény baljósan villog a telefonomon. Mark már küldött egy e-mailt, hogy menjek be az irodájába, és szinte ugyanakkor egy üzenetet is, ami megismételte a kérést. Felnézek, az irodája ajtajában áll a szokásos Starbucks rendeléssel a kezében. A csészére a „Marc” nevet írták pongyola folyóírással, és a nap eddigi hangulata dacára felnevetek. A másik kezében ott a szokásos kelléke, egy meggyújtatlan kubai, amin addig fog kérődzni és nyáladzani egész nap, míg el nem tudja szívni az otthona kényelmében. Az arca inkább komoly, mint öntelt, ami szokatlan. Egy kézmozdulattal magához int, aztán sarkon fordul Gucci cipőjében. Valakinek jó lenne egy Xanax. Azt hiszem, nem hibáztatom ezért. Nemrég tudtam meg, hogy neki is gondjai vannak otthon.

Felvonom a szemöldökömet, és leteszem a cuccomat a székemre. Próbálok nem túlságosan odafigyelni a kollégáim egyértelmű pillantásaira. A legtöbben Alprazolamot vagy Zoloftot szednek, de bőven akadnak, akiknek ajánlanám a dózis emelését. Rendkívül boldogtalan egy bagázs ahhoz képest, hogy mennyi hangulatjavítóhoz férünk hozzá.

Visszanyelem egyre növekvő félelmemet, ami a váratlan látogatók miatt kezdett forrni bennem ma reggel, fél Oxy bedobásával erősítem meg magam, és leöblítem a kávémmal. Mindig fekete. A tejtermék és a cukor végez az emberrel. Elindulok Mark irodája felé.

– Rebecca, foglalj helyet!

Azonnal feltűnik, hogy nem zárja be az ajtót úgy, ahogy az elmúlt hetekben, amikor a fülkék kiürültek, és megpróbált meggyőzni az asztalában tartott „varázslatos” vodkásüveg előnyeiről, ami arról ismert, hogy a rossz döntéseket „ellenállhatatlanokká” (például vad ruhaletépéssé) változtatja. Pechjére nem hiszek a varázslatban, plusz Marktól és a vodkától is hányingerem lesz. De most, hogy Sasha nincs, még kitartóbb, és az egyre nagyobb sóvárgásom és fogyatkozó készleteim nehezebbé teszik, hogy nemet mondjak neki.

– Mark – küldöm felé legragyogóbb megszeppent mosolyomat, és az ujjam köré csavarok egy hajtincset. – Mi ez a komolyság?

Rosszkedvű. Sőt dühös. És tudom, miért.

A felesége, akiről azt hitte, hogy három héttel ezelőtt fogta magát és elhagyta, mint kiderült, valójában eltűnt. Még nem tudom, tudja-e, hogy engem erről tájékoztatott a rendőrség. Ha Sashával tényleg barátnők lennénk, nem csak úgy tennénk, akkor talán lenne némi sejtésem a hollétéről. Hogy ezt az értékes információt megosztottam volna a nyomozókkal ma reggel, abban nem vagyok biztos. És biztosan nem vallottam volna be sem Paulnak, sem a rendőrségnek, hogy az eltűnése engem cseppet sem zavar.

Mark arcán valami aggodalomhoz hasonló suhan át, de gyorsan kisimul a homloka. Nem erről akar velem beszélni. Kicsit meglep, hogy továbbra is bejár az irodába a nyomozás kellős közepén, de azt hiszem, a rutin megnyugtatja. Értem, hogy válság idején szükség van kiszámítható dolgokra. Paullal mi pont ugyanígy vagyunk.

Sajnálni akarom őt, de tudom, hogy mennyire pocsék férj. Gyakran hallottam a közönyéről a spinning terem öltözőjében Sashától, a „Fülkesorban” pedig sokszor pletykáltak a hűtlenségéről. A legrosszabb csajozós szövegeinek javát pedig évek óta rendszeresen első kézből hallom.

Eszembe jut, hogy mesélek neki a kora reggeli látogatóimról, de aztán meggondolom magam. Töprengő arccal kortyolgatja a kávéját. Az arca elsötétül.

– Rebecca, nem tudlak tovább megvédeni. Az emberek kérdezősködnek. Valaki névtelen fülest adott a testületnek, hogy a kapcsolatunk „megkérdőjelezhető”. Teljesen rám szálltak az idióták a HR-ről. Nem tudom, kivel beszéltél, de bődületes hülyeség volt. Amilyen ma a világ, én fogom elveszíteni a munkámat, nem te, néhány hülye vicc miatt. És arról is spekulálnak, hogy hozzáférsz a gyógyszermintákhoz.

Kell egy pillanat, hogy pánikba esett idegpályáim működjenek. A reggeli fájdalomcsillapító maradéka kissé paranoiássá és zavarttá tesz. Nem tudom pontosan, mit válaszoljak, úgyhogy bólintok, és utánzom a komolyságát.

– Nagyszerű képviselőnk vagy, vagyis az voltál. De hanyaggá váltál, és kínos lettél a cég számára. Értem én, hogy szereted, ha be vagy állva, én is szeretek beállni, de túl sokat vettél el a mintákból, és az emberek kezdik észrevenni.

Basszus! Kezd derengeni, hogy mire akar kilyukadni. Abszurd, de a feleségét, Sashát látom magam előtt, ahogy az életéért teker mellettem a spinning órán, ahová minden reggel eljött, ha esett, ha fújt, aztán egyszer csak már nem jött többet.

– Nem veszek el semmit azon kívül, amit nekem adsz. Őszintén. – Ez persze hazugság.

– Romlott a teljesítményed. Már hónapok óta furán viselkedsz. Komolyan, Rebecca, mindenkinél jobban tudod, hogy ennek a sok szarnak szörnyűek a mellékhatásai. Túl sokat szedsz. Ez amatőr viselkedés. És valljuk be, túl öreg vagy ahhoz, hogy még mindig képviselő legyél.

Jellemző Markra, hogy megforgatja bennem a kést. Nem tehet róla. A hátam megfeszül.

– Mark, tudod, hogy mennyi pénzt keresek a cégnek, és hogy mennyit spóroltam nekik…

– Rebecca, kérlek! Most nagyobb gondjaim vannak ennél. Leegyszerűsítem. Neked annyi. Intézheted ezt méltóságteljesen és felmondasz, azonnal lelépsz, és nem keltesz nagyobb feltűnést. Vagy tehetek hivatalos panaszt arról, hogy rárabolsz a mintákra, ami sok kéretlen figyelemmel jár. Megszabadíthatlak a HR-től, ha nem csinálsz nagy ügyet a dologból. Azt hiszem, az a legjobb érdeked, ha megőrzöd a méltóságodat, igaz?

Az ő legjobb érdeke, hogy felmondjak. Tudja, hogy ha kirúg, ellene fordíthatom a dolgot, és mesélhetek a HR-nek a „hülye vicceiről”. Ráadásul elmondhatom nekik, mit tudok a megkérdőjelezhető kapcsolatáról az igazsággal, egy bizonyos katasztrofális gyógyszerkísérlettel kapcsolatban. De valahogy tudom, hogy ez az információ máshogy hasznosabb lesz számomra. Úgy döntök, elteszem nehéz napokra. Viszont nekem akkor is nagyobb szükségem van Markra, mint neki rám.

– Rebecca?

Robbanásra nyitom a számat.

– Ne rendezz jelenetet! Hacsak nem akarod teljesen lezárni a munkán kívüli megállapodásunkat. Végeztünk.

A hangneme olyan megdorgáló, hogy elveszi a lendületemet. De megkönnyebbülés, hogy nem lök el teljesen. És tudom, hogy ha még jobban magamra vonom a figyelmet, azzal Paulra is, és az most orbitális hülyeség lenne.

Kába vagyok, és szörnyen nagy szükségem van friss levegőre. Bólintok, visszamegyek az asztalomhoz, felkapom a táskámat. Amikor a laptopomért nyúlok, Mark asszisztense, Christina – csücsörítő szájú, huszonöt éves olyan szerelésben, ami inkább egy kaszinóba illik – odaugrik, és kikapja a kezemből.

– Ez a cégé. – Szarrágó mosolyától kivillannak természetellenesen fehér fogai. Sosem kedvelt.

Nem nézek vissza. Érzem, ahogy bámulnak. Megőrzöm a hidegvéremet, amíg eljutok a liftig. Amikor az ajtó bezáródik, egyetlen felzokogást engedek meg magamnak, és olyan erővel szívom be a levegőt, hogy úgy érzem, a mellkasom mindjárt széttörik a nyomástól.

Mire leérek a földszintre, tudom, mit kell tennem. Lehet, hogy kicsit át kell vágnom Pault, hogy kijöjjön a reptérre. A valódi kérdés az, vajon akarom-e, hogy része legyen az új életemnek, amit elképzeltem.

A kocsimhoz sétálok, beülök, becsukom az ajtót, beindítom a motort, aztán kifújom a levegőt. Kipattintom a kesztyűtartót, és megkönnyebbülten látom, hogy az útlevelem még ott van, ahol hagytam, amikor múlt héten elmentem a közlekedésiekhez. Előveszem, és beteszem a táskámba. Vívódom, hogy hazamenjek-e csomagolni, de úgy döntök, mindent megvehetünk, amint kényelmesen elhagytuk az országot. Új kezdet, új ruhatár. Megnyugtat a gondolat, hogy a nap melegen süti az arcomat és a vállamat, miközben könnyen beszerezhető fájdalomcsillapítókat öblítek le Margaritával. Ha gyorsan intézem, öt órán belül megszabadulhatunk ettől az egésztől. A jegyeket online veszem meg útban a reptér felé. Két első osztályú jeggyel jutalmazom meg magam. Isten a tudója, ma megérdemlem.

Beizzítom az iPademet, hálás vagyok az akku 50%-os töltöttségéért, ami elég ahhoz, hogy mindent elintézzek, mielőtt újra tölteni kell. Nem néztem mostanában az egyenleget, hogy tudjam, pontosan mennyi is van a közös számlánkon, de most valamennyivel több mint egymillió lehet. Megnyitom a Citibank alkalmazást, és belépek a közös adatainkkal.

Gyakorlatilag nem kapok levegőt, amikor meglátom a csenevész számot a képernyőn. Többször frissítek, de ugyanaz a sokkal kisebb összeg marad. Ennyi pénz messze nem elég. Ez lehetetlen. Be kell mennem a bankba. Elnyomom a kezdődő pánikroham első jeleit.

Amikor kiállok a parkolóból, látom megállni a szürke Crown Victoriát. Az alacsonyabb pasas felém pillant, azt hiszem, gyanút fog, de gyorsan félrenézek, és kihajtok a főútra. A visszapillantó tükörben látom, ahogy a kocsi beáll a helyemre. Lassítok, és nézem, ahogy az ismerős alakok kiszállnak a kocsiból, és elindulnak az irodaépület felé.

Rohamosan romlik a helyzet.

Már nem is emlékszem, mikor sétáltam el utoljára a készpénz-automaták előtt a bank pusztaságában. De amikor az ATM képernyőjén ugyanaz a csekély összeg látszik a számlánkon, nincs más választásom.

A velem szemben ülő, izzadó banktisztviselő rendkívül bosszúsnak tűnik attól, hogy emberi beavatkozást kértem. Látom rajta, hogy arra vágyik a legkevésbé, hogy egy ideges nővel beszéljen még dél előtt. Nagyon jót tenne neki kábé tíz milligramm Klonopin három óránként, izzadós élete végéig.

Bocs, Jason, többé nem férek hozzá semmilyen pirulával teli táskához, amibe bele tudnék nyúlni, hogy átcsúsztathassam neked az asztalon és megkönnyíthessem ezt a találkozót. Bár a kirúgásom híre alig szivárgott ki, rájövök, hogy többé nem tudom, ki vagyok a munkám nélkül. Amikor legközelebb valaki megkérdezi, hogy „Mivel foglalkozol?”, igazán tudom, mit válaszoljak.

Miközben Jason azzal küszködik, hogy megtalálja a pénzemet és kerülje a szemkontaktust, végiggondolom a nap eddigi eseményeit. Egy csinos bankalkalmazott odasétál, és olyan vidáman csiripeli, hogy „Jó reggelt!”, hogy szeretném elgáncsolni. Ja, tényleg jó reggel. Rendőrök az ajtónkban. Kirúgnak. A megtakarításaimnak, úgy tűnik, fuccs. A bogyókészletem vészesen apad. Ide-oda billegek az elképedés és a vak harag között.

A fickó néhányszor idegesen megköszörüli a torkát, aztán ingerülten megerősíti, amit már tudok. A hangja minden szónál megnyikordul.

– Asszonyom, a számla egyenlege ötezer dollár. Nem tudom, mi mást mondhatnék.

A közös számlánkon durván kilencszázkilencvenötezer dollárral kevesebb van a kelleténél. A hír, és hogy „asszonyomnak” szólít, ugyanúgy felbőszít. Durván bepánikolok.

– Jason, meg tudja nekem magyarázni, hogy húszévnyi megtakarítás hogyan válhat hirtelen köddé? – A hangerőmtől összerezzen.

– Úgy tűnik, hogy a társtulajdonos számos nagy összegű kivételt és átutalást hajtott végre az elmúlt néhány hétben. – Szorongva rángatja a nyakkendője csomóját.

Paul. Aki kitalálta, hogy nyissuk meg a számlát az esküvőnk napján. Hogy egy napon megépíthessük a házat, amiről az első randink óta beszélünk. A vérnyomásom az egekbe szökik. Úgy tűnik, Paul mégsem érdemel meghívót az örök vakációmra.

Ellenállok a késztetésnek, hogy felkapjam Jason szánalmas névtábláját az asztaláról, és lenyomjam húsos torkán. Nem magyarázom el neki, hogy ki akartam venni az összes említett aranytojást, elrepülni valahová messzire, és most jelentősen megnyirbálta a szárnyaimat.

– Ez elfogadhatatlan, Jason. Hogy az istenbe tudta volna a férjem kivenni az összes pénzt anélkül, hogy én beleegyeztem volna vagy aláírtam volna bármit?! – Sérti a fülemet a belőlem kibukó vicsorgás.

A dühöm idevonzza Jason munkatársainak pillantását, akik megkönnyebbülnek, hogy nem hozzájuk kerültem. Friss verejtékcseppek jelennek meg Jason homlokán és felső ajkán. Ahogy pötyög a billentyűzeten, és hunyorog az előtte lévő monitorra, kezdenek beütni a gyógyszerek. A kemikáliák elárasztják a receptoraimat, és kissé lecsendesítik a hányingert és a pánikot. A lényeg, hogy ne boruljak ki. Meg tudom csinálni.

Előveszek egy újabb, tökéletes téglalap alakú pirulát a blézerem zsebéből, és lazán a számba teszem. A szacharinos íz, ami szétolvad a nyelvemen, azonnal megnyugtat. Normál esetben nem veszek be ennyi bogyót fényes nappal. De a mai események indokolttá tesznek néhány nem normális döntést.

A gondolataim elkalandoznak, és eltűnődöm, ki adhatta a „névtelen fülest” a HR-nek. Nem lep meg, hogy ellenségeim vannak a munkahelyemen; a kérdés az, hogy melyikük tette. A figyelmem visszatér a jelenbe, mielőtt ebbe túlságosan belebonyolódnék. Ennek a rejtélynek várnia kell.

Körbepillantok a pusztaságon, a bank fülkés részén. Néhány fiatal ül öltönyben a közeli munkaállomásoknál, amit a telefonjuk világít be. A kézmozdulataikból látom, hogy unalmukban babrálják a telefont. Próbálok nem sikoltani, miközben Jason eldadogja, hogy igen, Paul, az én felelősségteljes, kiszámítható, megbízható férjem folyamatosan csapolta a közös számlánkat. Ami azt illeti, legutóbb tegnap.

Mintha saját menekülési terve lett volna.

Jason újra bocsánatot kér, és felajánlja, hogy e-mailben elküldi nekem a kivétek dátumának és összegének másolatát, én meg bólintok, és motyogok valamit, ami igenhez hasonlít, miközben tartom magam annyira, hogy képes legyek felállni. Amikor elindulok, érzem, hogy a lábam remeg a dühtől, mint a kocsonya.

A kocsiban hallom magam, hogy együtt éneklek a rádióval, bár tudom, hogy nem ez a megfelelő válasz a mai napra. A tavaszi ég derűs és végtelen, és rájövök, hogy április elseje van. Ez ám az átverés! Pislogok egyet, és azon kapom magam, hogy beállok a felhajtóra, de kiesett az idő aközött, hogy eljöttem a bankból, és hogy hazaértem. Az idő fura dolgokat művel ma.

A kocsija nincs a felhajtón. Tekintve, hogy hány óra van, ez nem meglepő. Szerencsére másik autó sem várakozik ott. Meggondolom magam, és kitolatok, mert úgy döntök, jobb, ha senki sem tudja, hogy itt vagyok. Befordulok a sarkon, és a ház mögé parkolok egy elhagyatott szervizúton, amin csak a környékbeli srácok hajtanak néha keresztül.

Átsétálok a hátsó kapun, becsukom magam mögött, hallom, hogy kattan a zár.

Átlebegek az udvaron, kinyitom a hátsó ajtót, és egyenesen átmegyek a konyhán a kanapéhoz, mert tudom, hogy ott találom a laptopját. Duff rögtön odarohan, örül, hogy lát. Az orrával a konyha felé lökdösi a kezemet, ahol a póráza lóg, de én csak arra vagyok képes, hogy megsimogassam a busa fejét.

Erre ő felém fordítja széles, fekete-fehér hátát, és 70 kilós halomba omlik a lábamnál elégedett, egyszerű boldogságában. Imádom őt, de mindig is elsősorban Paul kutyája volt, és a hazug, tolvaj férjem gondolata feltüzel. A nyakörvénél fogva a hátsó ajtóhoz húzom Duffot, majd kiteszem. Egyedül kell lennem, míg nyomozok. Egy picit nyüszög, aztán egy mókus vonja magára a figyelmét, és eliramodik a kert hátsó végébe.

A házunk egyszerű és praktikus. A szerény, kétemeletes ház távolabb áll a főúttól egy saroktelken, előtte fehér kerítés zár körbe egy kis udvart. A durván 140 m^2-es, két hálószobás (ebből egyet Paul otthoni dolgozószobává alakított át), két fürdőszobás ház palotának tűnt, amikor tíz évvel ezelőtt ideköltöztünk Manhattanből, hátrahagyva egy sokkal drágább 56 m^2-est.

A folyamatosan egymásba gabalyodott testtel töltött napok gyorsan kihűltek az első néhány év után, mivel hiányzott egy ajtó, és úgy általában a személyes tér. Aztán meg jött Duff, aki 50 kilót nyomott, mire hat hónapos lett, úgyhogy már a saját ágyunkban sem fértünk el.

Duff talán egy pótlék kölyök volt, amikor nem tudtunk dönteni gyerekkérdésben. Én mindig is akartam saját gyereket, a mélyről fakadó félelmem dacára, hogy kiteszem őt azoknak a károknak, amiket én is elszenvedtem. A vágyam, hogy olyan boldog családom legyen, mint amilyeneket a tévében és a filmeken látok, exponenciálisan megnőtt, amikor megismertem Pault, és a kétség apró hangocskáját elnyomta a reményé.

De végül Paul hangja lett a leghangosabb az ügyben. A jól begyakorolt szóáradat arról, hogy a gyerekek tönkreteszik a tökéletesen boldog házasságokat, és a legtöbb embernek csak azért van szüksége rájuk, hogy kielégítse saját fontosságérzetét, végül győzött. Hagytam, hogy ő döntsön az életünk fontos kérdéseiben. De bizony voltak pillanatok, amikor eltűnődtem, vajon tényleg osztozom-e az álláspontjában, vagy csak félek, hogy elveszítem, ha ellenkezem.

A pityókás, ebéd utáni séta a kisállat bolt előtt, aztán a becsapósan pinduri kölyökkutya iránti szerelemünk első látásra hirtelen, de őszinte lépés volt. És boldog kompromisszumnak tűnt, hogy együtt nevelünk egy kutyát. Gyerekkorunkban egyikünknek sem volt háziállata, de mindig is akartunk egy kutyát. Paul adta neki a Duff nevet. Majdnem túlnőtt mindkettőnket, és a lakbérünk felét megette kutyakajában; ez lett az utolsó szőrös csepp, hogy elhagyjuk a várost.

Tizenhét évvel korábban egyetlen kis költöztető furgont töltöttünk meg a lakásunk tartalmával, amikor Paul szülővárosa, a Long Island-i Stony Brook felé indultunk, ahol egy családi barát jó áron ajánlott egy újépítésű házat. Az öt perces séta a víztől és a lakásunknál kétszer nagyobb kert gyorsan csillapította a sokkot, hogy távol vagyunk a belvárostól. Remekül álltak a dolgok, és úgy tűnt, még jobban alakulnak majd. Hogy mekkorát tévedtünk!

Végignézek a nappaliból nyíló konyhán, és megakad a szemem a tükörképemen a kandalló fölött lógó nagy, aranyozott tükörben, amit egy kiárusításon vettünk pár éve. Megviseltnek látszom a nap eseményeitől, a szemem vad és duzzadt, mintha egész éjjel sírtam volna. Barna hajam fakóbbnak tűnik a szokásosnál, a bőröm sárgás. Gyönyörűnek mondanak, de ma biztosan nem. A könnyem még nem folyik, de sosem voltam sírós.

Úgy döntök, hogy a dél tökéletesen megfelelő időpont arra, hogy töltsek magamnak egy nagy pohárral valamilyen alkoholból. A gyógyszerek tompító hatása kezd alábbhagyni, helyet adva egy csomó olyan érzésnek, amelyeknek most nem veszem hasznát. Van annyi eszem, hogy ne vegyek be újabb pirulát még legalább két óráig. Nem vagyok hajlandó véletlenül túladagolni magam mindenki legnagyobb örömére.

Nem vagyunk nagy ivók, így az egyetlen, kéznél lévő alkohol egy üveg pezsgő a legutóbbi házassági évfordulónkról. Jóféle. Az a fajta, ami akár kétszáz dollárba is kerülhet, és nagyon különleges alkalmakra tartogatják. Paul hozta haza a tizenkilencedik évfordulónkra egy kazalnyi hosszúszárú vörös rózsával és egy Tiffany aranykarkötővel egyetemben. Én nem adtam neki semmit egy béna évfordulós kártyán kívül, amit a drogériában vettem hazafelé a spinning óráról. Zavaromban és kissé szégyenkezve dacos lettem, és bezárkóztam. Legalább négy éve ez volt az első olyan évforduló, amit nem hagytunk ki, és nem felejtettünk el mindketten.

Eltért a forgatókönyvtől, és ezzel szégyenbe hozott.

Gyengéd volt és nosztalgikus, én meg egyikre sem voltam képes, még arra sem, hogy kedves legyek hozzá. Hol így viselkedtünk egymással, hol úgy, és mióta elveszítette a cégét, szinte nem is szexeltünk. Talán több gyógyszert szedtem a kelleténél, és akkoriban nem éreztem szexuális vágyat. Eddig vágyat és kedvességet éreztem iránta, most meg csak idegesített. Azt mondtam neki, hogy nincs kedvem a pezsgős macskajajhoz, és csak arra vágyom, hogy ágyba bújjak. Ő tartózkodó lett, és azt mondta, ha én lefekszem, elmegy kocsikázni. Nem kérdeztem, hogy hová.

Az, hogy drága férjem az elmúlt hetekben megváltozott, hirtelen sokkal bonyolultabb ügynek tűnik. Erős déjà vu fog el. A nyomok, amiket a saját érdekemben hagytam figyelmen kívül, riasztóan tisztán tűnnek most előttem. Elképesztő, hogy ha elég erősen akarjuk, szinte teljesen el tudjuk tüntetni azokat a dolgokat, amik kiszúrják a szemünket.

Kitöltöm az első poharat, és azonnal felhajtom. Eszembe sem jutott felhívni Pault, miután eljöttem az irodából. Őt kellene keresnem vészhelyzet esetén. Főleg mindazok után, ami a mai napot megelőzően történt. A telefon ott van mellettem, de mégis mintha elérhetetlen lenne. Nem szólhatok neki arról, hogy kirúgtak. Ha megteszem, elindulnak a kérdések, és tudom, hogy azt fogja hinni, hogy a bogyók miatt történt. Igaza is lenne, de ezt nem árulhatom el neki.

Soha nem lett volna szabad engednem, hogy Mark rosszul viselkedjen, de miután úgy elszabadultak a dolgok azon az éjszakán a hálószobánkban, kezdtem ráhagyni, sőt még el is vártam tőle, hogy átlépje a határt. Perverz módon függeni kezdtem a figyelmétől, hogy motiváljon a munkában, és elterelje a gondolataimat otthonról. És hozzáfért konkrét vegyi motivációikhoz, amikkel el is látott.

Egy részem számított rá, hogy az egész „öregedő gyógyszeres lány” dolog rohamosan közelít a vége felé. Ezen a világ minden injekciója sem változtatna. De a lehető legrosszabbkor történt. Nemcsak a zsebre tett mintákról van szó, hanem a koromról és a versenyről. És a romló teljesítményemről. És arról, amit Markról tudok.

Az új képviselőket az új orvosok kérték, és a nehezen kialakított kapcsolataim a lojális, habár néha illetlen orvosokkal véget értek, mivel nyugdíjba mentek, és felváltották őket az orvosiról kikerült harmincasok. Elárasztották a belvárost és a környező kertvárosokat virágzó rendelőkkel, ahol nyüzsögnek a szorongók, apatikusak és impotensek. A fiatalabb orvosok az idealizmusukkal és újonnan nyitott rendelőikkel még elég zöldfülűek voltak ahhoz, hogy a lehetetlenül sűrű napjukból egy órát szánjanak a fiatal gyógyszerügynökökre és új gyógyszert rendeljenek, hogy biztos legyen a visszatérés. A táncrendem egyre üresebb lett mostanában.

A pezsgő kellemes bizsergést okoz, és ezt örömmel fogadom. Paul laptopjával az ölemben túlzóan nagyot húzok a Veuve Clicquot-ból, felkötöm a hajam és sóhajtok, mintha valaki figyelne. Egy valódi hölgy portréja. Tekintve a múltunkat, azt hinné az ember, hogy nem először kémkedem Paul után. És gyakorlatilag nem is, de hülye módon azt hittem, ezen már túl vagyunk. Elképesztő, hogy milyen gyorsan váltotta fel a bizalmat valami sokkal perzselőbb.

Könnyen bejutok. Ismerem Paul minden jelszavát. Mindig ugyanazok, a becenevem vagy az évfordulónk dátuma. Szemügyre veszem a háttérképét. Régi felvétel, a házasságunk első éveiben készült. Azon a nyáron, amikor East Village-be költöztünk, és komolyan elkezdtünk dolgozni azon, hogy félretegyünk arra az életre, amire mindketten annyira vágytunk, félelem és kétség nélkül. Két ostoba kölyök, akik optimistán tekintenek az előttük álló életre, és megőrülnek egymásért. Kicsit meglep, hogy Paul a mi képünket választotta. Az én általános óceános hátterem nagyon felszínesnek tűnik ehhez képest. Alig ismerek magamra. A szemem csillogóbb, az arcom simább. Mosolygok, és Pault nézem a fényképezőgép helyett. Ő előrenéz. Olyan széles a mosolya, mintha valós időbe nyúlna. Nem öregedett annyit a kép készülte óta, amennyit kellett volna. Ennek a verziójának ruganyosabb a teste, határozottabb a hajvonala, és nincsenek ősz tincsei. Az arcot fürkészem, amire többször néztem, mint a sajátomra, és egyáltalán nem ismerős.

Az e-mailjére kattintok, lassan beszívom a levegőt és felkészülök, hogy újra megismerjem a férjemet.

Kettő

PAUL

Előtte

A feleségemmel máshogy hazudunk. Ez az egyik érdekes dolog, amit megtudsz majdnem két évtized házasság után. Én kreatív részleteket találok ki. Ő viszont szelektíven hagy ki dolgokat.

Rebeccával nagyjából ugyanannyira sérülten találtunk egymásra. Azt hiszem, a hazugság mindkettőnknél az irányításról szól, úgy próbáljuk kezelni a múltunkat, hogy újraalkotjuk a jelent. Ezt gyerekkoromban elmagyarázta nekem az esetemmel foglalkozó pszichiáter. Azt hiszem, azért emlékszem erre olyan pontosan, mert kétségbeesetten próbáltam jó benyomást tenni.

– Paul, hívhatsz dr. A-nek, rendben? – A mosolya felmelegíti a bensőmet.

– Oké.

– Paul, tudod, hogy mi történt a szüleiddel?

– Igen, dr. A.

– Tudod, hogy baleset történt? Hogy nem a te hibád volt?

– Igen, dr. A.

– Paul, nézz rám! Te nem csináltál semmit!

– Oké.

– Rendben, kicsim.

A nő finom ezüstláncot viselt kis zafírmedállal, ami családi örökségnek tűnt, és illett a szeme színéhez. Emlékszem, ahogy ott pihent a bőrén, kiemelte a dekoltázsa finom vonalait. Kedves volt és megnyugtatott.

Sok mindent mondunk magunknak. Sok kellemes, reménykedő hazugságot.

Amikor Rebeccával összeházasodtunk, istenem, megőrültünk egymásért. Odavoltunk a boldogságtól, két tágra nyílt szemű kölyök. És micsoda szeme volt! Perzselő, füstös, álmos, mégis intelligens. Védtelen voltam ellene. És reménytelenül egymásba szerettünk. Gyönyörű dolog volt. És ostobaság. Akkor hittem – tényleg hittem –, hogy mindenen átsegítjük egymást. És bizonyos értelemben, azt hiszem, így is volt.

Régen mintha megállás nélkül szeretkeztünk volna. Elnyeltek a szemei, ahogy a szám telt ajkaira olvadt, sötét, lebegő haja pedig végigsöpört mindkettőnk arcán.

– Szeretsz?

– Őrülten, Madoo!

– Annyira kívánlak!

– A tiéd vagyok. A tiéd mindenem.

– Dugj meg, baby!

Mintha elpárolgott volna az idő, amikor összegabalyodtunk a takaró alatt, álltunk a zuhany alatt vagy kreatív felhasználási módjait találtuk meg a felhalmozott használt bútorainknak. Még a kis nyakkendő-gyűjteményemet is sikerült pikánsan felhasználni. Csak miután kielégült kimerültséggel elváltunk egymástól, a világ akkor tért vissza bármiféle rendhez.

Ha fiatal vagy és veszélyes, mindent megkaphatsz. A világ ott hever előtted díszcsomagolásban. Gyönyörű, fiatal, dögös seggű feleséged van, aki úgy bánik a szavakkal, hogy attól elgyengülsz, amennyire meg tudod engedni magadnak. Sebezhető leszel, de örülsz ennek a sebezhetőségnek. Utat engedsz neki, mert a kapcsolatod stabil. A házasság köteléke elszakíthatatlan, és megvéd a külvilágtól.

Nem mintha valóban szükséged lenne védelemre. Minden más is gyönyörűen halad. Virágzó építési vállalkozásod van. Az emberek rohannak új házakat építeni. Alig tudsz megbirkózni velük, annyi projekttel zsonglőrködsz, de amikor rád sóznak még egyet, ki vagy te, hogy nemet mondj?! Sikerülni fog. Te vagy a király. Tudod pörgetni az összes tányért. Még arra is képes vagy, hogy áss, önts, megépítsd az alagsor alapjait, és lefektesd a közműveket az álomházba, amit a gyönyörű nejednek tervezel. Annak, aki szintén hasít a munkájában. És amikor ledöntöd őt, és rajta vagy, ő úgy néz rád, mintha a világ tetején lenne. És ettől úgy érzed, igaz. És végtére is tényleg igaz. Az vagy. Te vagy a kibaszott férfi.

Aztán lesújt rád a valóság, és mintha egy rakás ötcentessel vágna pofán. A piac bedől, az építkezések leállnak, és te csak ülsz ott a kezedben a farkaddal. A pénz azonnal elfogy, és hirtelen ott találod magad egy tucat félkész projekttel, amiket esélyed sincs befejezni. Már nincsenek a kezedben azok a botok, amiken azt a sok tányért pörgetted. Mert csupán a rossz szerencsének és a rossz időzítésnek hála, teljesen elcseszted. Elköltöttél egy rakás pénzt, és bevételed semmi. Az ambíciód visszatér kísérteni.

Ott az egód, provokál téged. A feleséged megértő. Tényleg az. Támogat, együttérző, meghallgat. De csak azt hallhatja meg, amit elmondasz neki, és nem mondasz el mindent, igaz? Nem mondod el neki, ami mardos téged, ami nem hagy aludni éjjel, még akkor sem, amikor a lehető legmozdulatlanabbul fekszel mellette, hogy azt higgye, mélyen alszol. Nem akarod terhelni ezzel az egésszel. Miért is kellene megtenned? Végtére is, a kurva életbe, te vagy a férfi. Legalábbis az voltál.

Bezuhansz egy másfajta valóságba, és pokolian fáj. A gyönyörű, karizmatikus feleséged, aki a gyapjút is eladná egy birkának, totálisan hasít a munkájában, arról nem is beszélve, hogy teljesen kihasználja a gyógyszerészeti előnyöket. Valamikor lesújt rád a maga morbid, vicces módján, hogy lehet, hogy ez nem véletlen. A gazdaság gödörben van, és az emberek nem tudnak elég gyorsan gyógyszerhez jutni. Talán a sorsnak mégis van humorérzéke.

Üldögélsz a házban, próbálsz rájönni, hogyan tudod új életre kelteni a karrieredet. Próbálkozol, spórolsz, megkeresel bárkit, aki csak fogadja a hívásodat. Próbálsz kitalálni valamit. Bármit. De a semmit bámulod. És az a sok díszes, csillogó serleg a kandallópárkányon? Azok téged néznek. A tanúsítványok a feleséged eladási számairól, és hogy úgy általában király a munkájában? Lenéznek rád, ítélkeznek feletted, sajnálnak téged. Azt kérdezik, hogy milyen ember is vagy valójában?

Beletelik egy időbe, míg megérzed, de az ütés ettől még nem kevéssé erős. A feleséged most az erős. Mert te többé már nem tudsz az lenni. A nőnek kell gondoskodni rólad, akit gyengéden Madoo-nak – galambodnak – hívsz, mert többé már nem tudsz férfi lenni. Sosem voltál szenvedő típus, de most eléggé sajnálod magad, igaz? És ez megterheli a nejedet, az biztos. Megkönnyebbülést érzel, hogy úgy döntöttél, nem hozol gyereket az egyenletbe.

A feleséged soha nem vallaná be, de látod a szemében. Kicsit óvatosabb veled, mintha először a büszkeségedhez fordulna. Hagyja, hogy többször kezdeményezz, és ez olyan, mint egy engedmény. Míg régen zökkenőmentesen, suhanva tudtatok táncolni, most érzed, hogy határozottan hagyja, hogy te vezess. És amikor mégis szeretkeztek, már nem ugyanúgy néz a szemedbe, te meg szinte alig tudod rávenni magad, hogy a szemébe nézz. Merevség kúszik a testébe. Nem nyílik meg előtted úgy, mint régen, nem ugyanazzal az odaadással fogad magába. Mintha elsodródnátok egymástól.

Elkezdesz azon töprengeni, mit keres még melletted, miért nem hagyott még el. Az esze máshol jár, és arra gondolsz, hogy a tekintete sem lehet messze. Eljutsz odáig, hogy meglep, hogy veled marad, aztán csalódást érzel, hogy olyan gyenge, hogy marad. Miért nem megy egyszerűen el? Te elmentél volna. Mire vár?

Megpróbálod kivetíteni egy egészséges, működő házasság külső vonásait: kölcsönös tisztelet, támogatás, törődés. És ezek a dolgok még ott vannak. De valami más is bekúszott, kikezdte a széleit, és szétmarja a kapcsolatotok velejét. Érzitek a hétköznapokban, és mégsem képes – vagy hajlandó – egyikőtök sem beszélni róla. És az biztos, hogy a szexuális életetekre rányomja a bélyegét. Eljutsz arra a pontra, hogy már nem akarsz vele szerelmeskedni. Valami nyersre, állatiasabbra van szükséged.

Sheila hiba volt. De azt hiszem, a dolgok csak visszatekintve hibák. Soha nem akartam, hogy megtörténjen, mégis megtörtént. Amikor megismerkedtünk, két éve voltam munkanélküli, még mindig a sikerhez való visszatérésemet tervezgettem. A napi rituálém, hogy lesétálok az öbölbe Duff-fal, egyszerre szabadított ki a házból és segített az agyamnak összpontosítani, közelebb vitt a következő nagy ötletemhez, ami épphogy elérhetetlen.

Sheila néhány háztömbnyire lakott, és gyakran olyankor sétáltatta a kutyáját, amikor mi Duff-fal kinyújtóztattuk a lábunkat. Hamvasszőke haját laza kontyban hordta, és mindig erőlködés nélküli, laza összeszedettség áradt belőle. Néhány évvel fiatalabb volt, és vonzott a belőle áradó energia. Megfejtettem a napirendjét, és néhány napnyi udvarias integetés után megálltam, hogy beszéljek vele.

– Jó reggelt!

– Üdv! És ki ez a nagy melák?

– Ő Duff.

A nő odahajolt, hogy megsimogassa, és egy pillanatra kivillant egy csipkeszegély, ahol melltartója kikandikált a pólója kivágásán.

– Szia, Duff! De aranyos vagy! És ez a nagy melák kicsoda? – Felnézett rám, vízkék szeme csintalanul ragyogott.

– Paul. Duff az okos. Kettőnk közül én vagyok a nagy, buta állat. – Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy utánozzam a pillantását.

Elvigyorodott, a szájfénye megcsillant a napsütésben.

– Nos, legalább maga nem nyáladzik, Paul. Ezért jár a dicséret. – Egy hosszú pillanatig fogva tartotta a tekintetemet, aztán kezet nyújtott. – Sheila. Ő itt Molly.

Meleg, határozott kézfogása volt. A kutyák befejezték egymás szagolgatását, és amikor lehajoltam, hogy megsimogassam a fekete labradort, észrevettem, hogy Sheila eltakarja a jegygyűrűjét a jobb kezével. Abban a pillanatban valami megmoccant bennem.

A lakásán csináltuk, amikor a férje nem volt a városban, a kutyák pedig az udvaron futkostak. Olyasmiket csináltunk, amiket Rebeccával már rég nem, szenvedélyes meghittséggel, amit évek óta nem éreztem. Sheila úgy nézett rám, úgy érintett meg, és olyan érzéseket keltett bennem, mint egykor a feleségem. És ezért elhitettem magammal, hogy Sheila többet jelent nekem, mint valójában. És egy ideig tényleg meggyőztem magam.

Három

REBECCA

Előtte

Soha nem akartam lefeküdni egy nős férfival.

Egy woodstocki házbejáráson ismertem meg Pault, alig egy évvel azután, hogy lediplomáztam a főiskolán. Egyáltalán nem voltam olyan anyagi helyzetben, hogy házat vegyek, de hétvégenként olyan városoknak az ingatlanjait jártam be, amik elég közel voltak ahhoz, hogy vonattal odaérjek, de elég messze, hogy átlépjek egy időre egy másik életbe. Amikor végigsétáltam egy fákkal szegélyezett vidéki úton vagy néztem a partot nyaldosó óceánt, láttam, milyen lehetne az életem: nyugodt, biztonságos és boldog. Családi piknikekkel és biciklizéssel töltött napok, homokvárépítés a parton, hóval és karácsonyi fényekkel borított ház. Olyan élet összegyűjtött pillanatfelvételei, amilyet nem élhettem, de akartam. És belefáradtam, hogy arra várjak, hogy elkezdődjön.

Az egyik első nagy projektjén sétáltam körbe, hallgattam, ahogy az ügynök sorolja a csodaszép, könnyűszerkezetes ház előnyeit, amikor előlépett a telek végében a fák közül. Olyan fesztelenséggel siklott át a füvön, hogy kicsit beleszédültem. Életemben nem láttam még ilyen jóképű férfit. Dús, barna hajában semmi jele nem volt ritkulásnak, meleg mosolya felfedett egy kis rést az elülső fogai között, amit olyan szexinek találtam, mint a jó testét. Ez is tetszett benne.

Ott termett, belém karolt, és a mondat közepén otthagytuk a bosszús ügynököt. A testem bizseregni kezdett, amikor megfogta a kezemet, és átfűzte a könyökhajlatán.

– Úgy néz ki, mint akit meg kell menteni.

– Nem is sejti, mennyire.

– Örömmel állok szolgálatára!

Vártam, hogy elengedjen, és amikor nem tette, szorosabban kapaszkodtam, jeleztem, hogy igényt tartok rá. Még soha nem bizsergetett meg ennyire, amikor egy idegen hozzám ért. A szívem olyan erősen kalapált, hogy biztosra vettem, érzi az izmaimon, a bőrömön és a ruháimon át. Vártam, hogy újra megszólaljon. Én túl ideges voltam ahhoz, hogy bármit is mondjak, és meglepett, hogy ez az idegen képes ismeretlen szégyenlősséget ébreszteni bennem.

– És mit gondol? Szerelmes lett?

Elsápadtam, és köhögve nevettem. A ház felé biccentett. Összeszedtem magam.

– Igen! Szerelmes vagyok. Tényleg, imádom!

– És a férje odabent van?

– Még nem jártam odabent. Talán ma van a szerencsenapom.

– Úgy tűnik, ez ilyen nap, nem igaz? – A könnyedsége és a magabiztossága mágnesként vonzott.

– Imádom a házat. De…

Túlzó mozdulattal a szívére szorította a kezét. Örültem, hogy a másikkal még mindig engem fog.

– De?

– Túl nagy mindössze egy embernek.

– Nem hinném, hogy magában bármi is mindössze lenne. De örömmel hallom, hogy egyedül van.

Nem tudom, észrevette-e, hogy figyelem, ahogy a bal kezét a kabátzsebébe csúsztatja. Már láttam a gyűrűjét. De ahogy haladtunk, nem éreztem, hogy ez nagy gondot jelentene.

– És magával mi a helyzet? Szerelmes?

– Első látásra.

Húzta a karomat, és összerezzentem.

– Elnézést! Jól van? – Őszintén aggódott, ami csak még vonzóbbá tette.

– Jaj, nem a maga hibája. Egy gyerekkori sérülés, ami néha bedurran. – Feltartottam a másik kezemet, biztattam, hogy azt húzza, amerre csak vezetni akar.

– Örülök, hogy nem okoztam fájdalmat. Azt sosem bocsátanám meg magamnak. A délután további részében védelmeznem kell magát.

Amikor megcsókolt, elgyengült a térdem. Nagy szakértelemmel megtartott, mintha rendszeresen a karjába omlanának a nők. Megfogta a kezemet, és kisimított egy kósza tincset az arcomból. Elsétáltunk az erdő felé, távolodva a világtól. A legkisebb habozás nélkül hagytam, hogy vezessen. Pár lépésenként megszorította a kezemet, mint egy morze kódban. Viszonoztam a szorítást.

Később, miután mindenki elment és szeretkeztünk a házban, elárulta, hogy azért jött, hogy felakassza az utolsó kiegészítőt, egy kis kovácsoltvas szívet, amit ő készített. Ez volt a védjegye. Alkotott valamit fémből, ami jelent valamit a beköltözőknek. Ám aznap reggel megtudta, hogy az eredeti tulajdonosok házassága nem tartott addig, hogy abban a házban éljenek, amit nekik épített. Helyette nekem adta a szívet, és azt mondta, hogy a szerelmük a miénk lehet, mert megszerezhetjük.

Utána

Paul laptopja annyira rendezett volt, hogy tudtam, valami nem stimmel. Ez egy összpontosító, rendszerető ember gépe. Lehet, hogy Paul üzleti érzéke visszatért, de a rendszerezési nem. Legalábbis azt hittem. Egy részem kíváncsi volt, hogy valaki segített-e neki ebben a káoszban. Aki fiatal és talán őszinte. Elűzöm a gondolatot egy negyed Xanaxszal, pontosan tudva, hogy a napi maximum adagot már legalább kétszeresen túlléptem. Soha nem veszek be ennyit egy nap. Paul biztosan észreveszi, és nem fog tetszeni neki. Bár ma nagyjából leszarom, hogy mi tetszik neki és mi nem.

A file-jait két oszlopba rendezte: a bal oldaliak a különböző szerződések a kezdetektől fogva, cím szerint rendezve. A jobb oldalon a jelenlegi ingatlanok. És egy arrébb lévő mappa a Cold Spring Harbor-i címünkkel.

Felületesen átnézem a bal oldali file-okat, bár tudom, hogy azokban nincsen pénz, sem a miénk, sem másé. Lenyelem a pezsgőt és a csalódottságomat, nézem a szimmetrikus ikonokat, mindegyik valakinek a soha meg nem valósuló álomháza. Rákattintok a mi Cold Spring Harbor-i három hektárunk mappájára. Teljesen üres, a szerződést kivéve. Meglep, mennyire bűzlik az üressége.

Paul nászajándékként vette a földet. Az esküvőnk estéjén felállítottunk egy sátrat a telken, és kótyagosan megrajzoltuk az alaprajzot a pizzás dobozon, amiben a vacsoránk érkezett. Megfogadtuk, hogy minden pénz, amit csak keresünk, arra a közös számlánkra kerül, amit Paul a kettőnk nevére nyitott. Az, hogy lemondtunk a nászútról, az első volt az álomért hozott sok áldozat közül.

A verseny volt a legfőbb motiváló erő mindkettőnk számára a megtakarításainkban és a szexuális életünkben is. Ha Paul kétszázat tett be egy hónapban, akkor lemondtam egy pár új cipőről vagy egy sima fodrászatban vágattam le a hajamat, hogy kétszázötvenet dobhassak be. Ő gyakran tett rá a hónap elején. A növekvő számla tartott egyben minket. Mindketten pénz nélkül nőttünk fel, tehát az, hogy kereshetünk és félre tudunk tenni, újfajta hatalmat és kontrollt adott nekünk.

Közös volt bennünk a vágy, hogy egyre jobbak legyünk, többet keressünk, mérhető haladást érjünk el. A közös számlát az első években minden mérföldkőnél megünnepeltük. Minél nagyobbra nőtt az összeg, annál jobban erősödött a házasságunk. Legalábbis akkoriban úgy éreztük.

Három óra alatt harmadszor kattintok a bankszámlánkra. A megcsappant egyenleg megerősíti, hogy a mai rémálom valóság. Tényleg annyira eltávolodtunk egymástól, hogy már nem figyeltem, és Paul ezt tudta is? Az idő a maga kibogozhatatlan módján telik, amikor az ember nem figyel. Nem tudtam, hogy a biztosíték ilyen veszélyesen ingatag lett.

Egy időben Pault folyamatosan lefoglalta a munkája. A pénz gyorsabban folyt be és került a számlánkra. Még sohasem láttam őt ilyen elhivatottnak, motiváltnak és sikeresnek. Néha a magabiztossága a hübrisszel volt határos, de nagyon bejött. Ha hangosan kimondta, hogy valami sikerülni fog, úgy is lett.

Fogtam a telefonomat, hogy lássam, hívott-e. Nem. Fel kellene hívnom, hogy kérdőre vonjam, de több információ kell.

Kinyitom a hátsó ajtót, Duff becsörtet, és körbe-körbe rohangál jutifalatért, amit remegő kézzel adok oda neki. Hegyezi a fülét, felugat, aztán felszáguld a hálószobába.

Hirtelen megijedek, kiveszem a kandalló piszkavasát a helyéről, és követem. A telefonomat a kanapén hagytam a laptop mellett, és azonnal megbánom a döntésemet, hogy utánajárok a zajnak ahelyett, hogy kimennék a házból, és hívnám a rendőrséget vagy Pault. De egyik sem lenne bölcs dolog. Az hiányzik nekünk a legkevésbé, hogy zsaruk szimatoljanak a hálószobánkban. Kevésbé kockázatos, de szintén nem ideális felhívni Pault. De még nem találtam ki, mihez akarok kezdeni vele, vagy hogyan számolok be neki a munkámról. Tehát kizárt, hogy felhívjam.

Duff belöki a résnyire nyitott ajtót. Nem emlékszem, hogy nyitva hagytam volna; napközben sosem hagyjuk, hogy a kutya a ház fő részében maradjon. A Xanax teszi a dolgát, mert képes vagyok viszonylag nyugodtan átlépni a hálószoba küszöbét a fegyverrel a kezemben.

A hálószoba üres, ahogy reggel hagytuk. Csak az tűnik fel, hogy az egyik ablak nyitva maradt, a függöny zsinórja kilazult, és a szél nekifújja az ablakpárkánynak. Tökéletesen racionális magyarázat. Ellazulok.

Elindulok, hogy becsukjam az ablakot, és visszaakasztom a zsinórt a kampóra, amikor észreveszem, hogy egy MAC rúzs hever a frissen lefektetett szőnyegen, kikandikál a szék alól. Felveszem a tubust, és látom, hogy nem az enyém. Leveszem a kupakját, azt hiszem, felismerem a nő élénkvörös árnyalatát. Visszateszem a kupakot, és megnézem a nevet az alján. Lady Danger. Azt mondom magamnak, hogy végig itt volt, csak nem vettem észre, amikor kicseréltük a szőnyeget. Zsebre teszem a tubust, kihívom Duffot a szobából, és becsukom magunk mögött az ajtót. A furcsa aggodalmat egyelőre zárt ajtók mögött hagyom.

Visszatérve a kanapéra továbbkutakodom Paul laptopján, és minden kattintással egyre jobban összeszorul a gyomrom. Tudom, hogy legalább annyira a másik nővel kapcsolatban keresek bizonyítékot, mint a pénzzel. Undorodom a bizonytalanságomtól. Magamban végig úgy éreztem, hogy én vagyok a kevésbé jó parti a házasságunkban. Most feltámad ez a régi szorongás. Kezdetben kételkedtem benne, hogy képes vagyok azzá a nővé válni, amilyennek ő akar, a lánnyá, akinek a megismerkedésünkkor hitt. A lehető legmélyebbre rejtettem ezt a félelmet, és jól elzártam.

Rezeg a mobilom. Paul hív.

– Szia! – A hangom tízszer magabiztosabbnak hallatszik, mint ahogy érzem magam.

– Szia, édes! Hogy megy a meló? – Paul univerzumában a feleségének még van munkája. Kihúzom magam, amikor rájövök, hogy nem sokat gondolkodtam azon, hogyan leplezzem újdonsült munkanélküliségemet. Mivel a tervem, hogy elhagyom az országot, kudarcba fulladt, ki kell találnom egy újat. Jobb, ha Paul átmenetileg azt hiszi, fennáll a status quo.

– Jól. Nem túl húzós. Mark már megint kicsit seggfej, de ez nem újdonság.

– Igen, az a pasi nem kicsit seggfej. Biztos, hogy most még jobban, hogy Sasha köddé vált. Sajnálom, hogy el kell viselned.

– Kíváncsi vagyok, hogy hova tűnt a nő. Remélem, jól van. – Egyáltalán nem érdekel, de arra kíváncsi vagyok, hogy Paul mennyit filózott a hollétén.

– Biztosan. Több mint jól. Valószínűleg Mark pénzét költi valahol, és teljesen be van gerjedve attól, hogy az emberek őt keresik. Sasha mindig a figyelmet keresi. – Fáj a gyengéd vidámság, ahogy azt mondja, hogy „Sasha mindig”.

– Te jobban tudod, mint én. – A hangomban érződik a keserűség, és tudom, hogy veszekedés felé sodródunk, amire ma nincs szükségünk. Szerencsére nem harap rá, és témát vált.

– Figyelj, a nyomozók megjelentek a bemutatón. Korábban akartalak hívni, de ott maradtak, amíg nem jöttek az ügyfelek.

Megfagy az ereimben a vér.

– Miután ma reggel eljöttek? Mit akartak?

– Hogy menjek be az őrsre, és válaszoljak még néhány kérdésre.

Vigyázok minden szavamra, amit a telefonban mondok. Tudom, hogy Paul is. Elég Dateline NBC részt láttunk ahhoz, hogy több eszünk legyen.

– Mondtad nekik, hogy megteszed?

– Persze. De megmondtam, hogy csak miután hazaértünk Wesszel.

A mai káoszban teljesen elfelejtettem, hogy Paulnak két napra el kell utaznia a városból egy floridai konferenciára, és holnap reggel indul. Jól időzített ürügy, hogy egy kis tengerparti nyaralást leírhasson az adóból. Több okból sem csatlakoztam hozzá, az egyik az, hogy nem hívott.

– Szóba került bármi más is azon kívül, amit reggel kérdeztek?

– Nem, ugyanaz. – Éles lett a hangja.

– Csak úgy értettem… Nem fontos. Ügyvéd szóba került?

Abból, ahogy kifújja a levegőt, tudom, hogy idegesítem, de azt nem tudom pontosan, hogy miért. Jól le akarom cseszni a bankszámla miatt, hogy megmutassam, kinek kellene igazán kiakadni ebben a beszélgetésben.

– Valószínűleg hozzád is elmennek majd, hogy beszéljetek. Egyedül akartak beszélni velem, gondolom, ugyanez a helyzet veled is.

Szó szerint véresre harapom a nyelvem, hogy hallgassak a pénzről. Ha most szólok, nem lesz elég háttérinfóm ahhoz, hogy tudjam, hazudik-e. Ha nem tudom azonnal kibogozni a hazugságokat, az egész túlságosan összekuszálódik. Jobb, ha várok. De a gondolatra, hogy Paul holnap reggel repülőre száll, elönt a rémület.

– Mikor érsz haza ma este?

– Későn. De hát tudod, Wesszel elvisszük a Murray Hill-i seggfejeket. Szeretnének belekóstolni kicsit a helyi ízekbe, mielőtt kiperkálnak pár milliót a harmadik hétvégi házra. És elhoztam az útitáskámat arra az esetre, ha úgy döntenék, hogy Wesnél alszom. Korán repülünk.